Sandtray

ŽIVOT JAKO NA DLANI

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Veronika Galusová

Sandtray, život jako na dlani – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ISBN 978-80-765-0018-1 tištěná kniha

ISBN 978-80-765-0019-8 ePub

ISBN 978-80-765-0020-4 Mobi

ISBN 978-80-765-0021-1 PDF

www.rostemeprozivot.cz

Sandtray a daseinsanalytická
psychoterapia na Slovensku

Kurzy sandtray

www.davba.sk

www.hras.cz

Truhlářství

Miroslav Melecha

www.truhlarstvimelecha.com

Děkuji všem, bez jejichž podpory a pomoci by tato kniha nemohla vzniknout. Děkuji své rodině za trpělivost a ochotu ujmout se některých mých povinností, abych měla čas na psaní a vydání knihy. Děkuji účastníkům mých kurzů za podnět k napsání knihy a za jejich nápady a dotazy. Mé poděkování patří mým kolegům, kteří si našli čas na přečtení rukopisu a poskytli mi cenné odborné rady a připomínky. Děkuji realizačnímu týmu za jejich profesionalitu a trpělivost. Díky nim jsem mohla knihu úspěšně připravit k vydání. A na závěr děkuji všem přispěvatelům, kteří tento projekt podpořili a zakoupením knihy v předprodeji umožnili její vydání.

Dotek…

Čas…

Prostor…

Sdílení…

Prožitek…

Ideální příležitost pro pozitivní změnu a nový začátek…

Tady a teď!

Cílem této knihy je poskytnout základní informace a praktický exkurz do metody sandtray, terapie hrou v pískovišti. Kniha nepředstavuje sandtray jako samostatný psychoterapeutický směr, ale jako metodu, kterou může pomáhající profesionál využít k obohacení své praxe nehledě na teoretické zaměření. Sandtray metodu v praxi kombinuji s dalšími terapeutickými metodami. Tento eklektický přístup se mi velmi osvědčil. Sandtray lze využít v kombinaci s jinými terapeutickými metodami buď souběžně, nebo postupně podle toho, jak to je v dané situaci vhodné a účelné.

Všechny příběhy v knize jsou reálné a jsou uvedeny se souhlasem klientů. S ohledem na zachování jejich anonymity jsou však některé informace v příběhu pozměněny a všechna uvedená jména jsou fiktivní. Vždy je ale zachován obsah a průběh rozhovorů.

Předmluva

O sandtray terapii jsem se dozvěděla poprvé asi v roce 2000, když jsem byla ve výcviku v aktivních imaginacích pod vedením prof. Pietera Middlekoopa z Holandska, a od té doby jsem se o této metodě snažila zjistit co nejvíce. V českém jazyce texty na toto téma chyběly, a tak jsem si četla zahraniční literaturu a příspěvky na internetu. Po studiích jsem neměla možnost pracovat s dětmi nebo v instituci, kde by bylo zařízení koutku pro sandtray možné, a tak zůstalo u teoretického sběru informací. V té době jsem byla přesvědčená, že jde o metodu, která je vhodná spíše pro děti. U dospělých jsem si to neuměla představit. Znala jsem ostych a zapření dospělých klientů, když jsem jim nabízela v terapii projektivní techniky, a myslela jsem si, že to bude podobné. Přesto jsem věděla, že svou soukromou poradnu chci zařídit pro práci se sandtray. Velmi záhy jsem se v praxi přesvědčila o tom, o jak úžasnou a univerzální metodu jde. Odborníci měli skutečně pravdu, když tvrdili, že je ji možno aplikovat nehledě na věk, pohlaví, a dokonce i „diagnózu“. Sandtray je vhodná pro všechny, kteří jsou schopni o sobě rozhodovat a chtějí ve svém životě něco změnit.

V současné době se stává metoda poměrně populární a začíná se uplatňovat na mnoha odborných pracovištích. Přesto ale na našem knižním trhu chybí odborná literatura k tomuto tématu.

Na následujících stránkách se vám pokusím předat své nadšení a zkušenosti z praxe. Jde mi o to, představit sandtray jako velmi užitečný terapeutický nástroj nehledě na psychoterapeutický přístup odborníka. Duší nejsem teoretik, a tak se prostřednictvím jakýchsi reportáží věnuji hlavně praktickým věcem, které můžete při své práci skutečně využít. Vše, co vám zde předkládám, berte prosím jako možnost na cestě ke svému dalšímu profesnímu rozvoji. Věřím tomu, že dobrého terapeuta dělá jeho autentický přístup k terapeutickému procesu. Vezměte si tedy jen to, co potřebujete. Nechte se inspirovat.

Sandtray vytváří svobodný prostor pro vidění, zažívání a sdílení věcí jinak. O sandtray se nedá jen psát nebo mluvit. Ta se musí zažít! Kdo si práci s terapeutickým pískovištěm nezažije na vlastní kůži, nepochopí, o čem to je.

Pro mě je sandtray cestou, jak mohu pomáhat člověku (nehledě na věk, kulturu a problém) měnit jeho život směrem k lepšímu duševnímu zdraví. Mohu s každým klientem prožívat stále nové obrazy a změny. Na každé konzultaci, kde metodu použiji, dochází k pozitivní terapeutické změně a já u toho mohu být. Prožívám tuto změnu také a vidím osobní posun každého klienta a také svůj vlastní. To je pro mou práci velmi motivující a naplňující. Přeji tento pocit i vám.

Veronika Galusová

Úvod

Vše kolem nás se neustále mění – roste, stárne, vyvíjí se. Součástí tohoto procesu jsme i my lidé. Cílem našeho žití je zrání a osobní růst. Bohužel na to v každodenním koloběhu povinností a starostí zapomínáme. Ve svém životě se naučíme používat určité vzorce chování, které se nám v průběhu života někdy osvědčily, a ty z pohodlnosti dodržujeme tak dlouho, jak to jen jde, nebo dokud nás nezradí. Pak jsme překvapeni z toho, že najednou nefungují. Cítíme bezmoc a zklamání. Dostáváme se stále častěji do podobných situací a s tím prožíváme stále častěji nepříjemné emoce. A to je právě ono. Věci okolo nás se změnily, ale naše způsoby řešení problémových situací zůstaly stejné. Jenomže každá situace je jedinečná a vyžaduje jedinečný způsob řešení. Pokud si toho jsme vědomi a z každé takové situace, ať již dopadne jakkoliv, se poučíme, můžeme žít mnohem spokojenější život. Můžeme se na to podívat také tak, že každá životní překážka je zároveň podnětem k tomu, abychom se stávali lepšími a spokojenějšími sami se sebou. Účinným pomocníkem k tomu může být třeba sandtray terapie.

Pískoviště, písek a figurky nás dokážou přenést do „jiné“ reality. Umožňují nám problém nejen vyjádřit, ale také osahat, přemisťovat, dotvářet, ničit, znovu postavit, zasypat, pohřbít a znovu vyhrabat. Můžeme zaplňovat nebo vyprazdňovat prostor jasně vymezený stěnami pískoviště. Něco může být blíže, něco dále, něco můžeme zmenšit, nebo naopak zvětšit, nebo nechat vyrůst či změnit. Díky popisování si můžeme uvědomit, na co se vlastně díváme. Vnímáme emoce a jejich vliv na tělesné prožívání. Máme v rukou moc svůj obrázek, emoce a prožívání měnit.

Prostřednictvím figurek vytváříme v pískovišti nějaký obraz. Při práci využíváme nevědomé vnímání, a tak se nám vždy ukáže téma, které je právě „nejžhavější“. Můžeme pracovat zcela intuitivně, nebo s nějakým záměrem. Vždy nás ale obraz konfrontuje s aktuálním problémem. Získáme tak nadhled nad svou životní situací. Vše vidíme „jako na dlani“.

Jakmile se rozhodneme pro nějakou životní změnu při práci v terapeutickém pískovišti, mohou se začít dít změny i v našem skutečném životě. Emoce, poznání nových možností a naše rozhodnutí, jak situaci řešit, jsou skutečné, proto má sandtray terapie přímý dopad i na běžný život.

Metoda práce s figurkami v písku nám umožňuje silné prožitky bez zbytečných slov. Můžeme poznat, proč se nám některé situace opakují a jak je možné naše reakce změnit. Dokážeme snadněji vidět své možnosti a poznat svá přání. Díky tomu se můžeme rozhodnout ke změně v reálném životě a krok po krůčku začít hledat konkrétní řešení, jak dosáhnout větší spokojenosti.

Vše, co se na pískovišti děje, je zcela v rukou klienta. Vyškolený terapeut jen popisuje to, co vidí, a klade otázky, které umocňují dynamiku celého procesu. Čím lépe se klient a terapeut znají a čím více klient terapeutovi důvěřuje, tím více lze z obrazu vytěžit. Někdy stačí jedna konzultace, někdy je jich zapotřebí mnohem více.

A jaká je sandtray pro terapeuta? Je to už mnoho let, kdy jsem se rozhodovala, jaký si zvolit psychoterapeutický výcvik. Absolvovala jsem teoretické studium psychoterapie a měla hlavu plnou ideálů na hony vzdálených od praxe. Když už jsem jeden výcvik absolvovala, nepřipadala jsem si o moc moudřejší, a tak jsem zvolila další studium a další výcvik. Pořád jsem si ale v roli terapeuta připadala nějak nepatřičně. Klienti mi věřili a já se snažila dělat svou práci nejlépe, jak jsem dovedla. I tak mi to ale přišlo nedostačující. Pořád jsem měla pocit, že je terapeutická práce málo efektivní, že trvá příliš dlouho, než začne být změna skutečně patrná. Někdy to trvalo déle, než kolik měl klient trpělivosti. S dětskými klienty jsem cítila ještě větší naléhavost, když rodiče chtěli vidět výsledky terapie, do které investovali čas a peníze.

A tak jsem dospěla až k sandtray terapii. Tato metoda mi umožňuje pracovat velmi účinně. Já i klient pozorujeme výsledky při každém setkání. Při terapeutické práci na pískovišti dochází ke změně, kterou klient může díky svému obrazu sledovat s odstupem a zároveň ji zažívat intenzivně jak svými smysly, tak i na úrovni pocitů a hlubokých tělesných prožitků. Nemusím obhajovat svou práci, zpětná vazba přichází okamžitě.

Metoda sandtray vytváří bezpečný prostor pro rekapitulaci životních situací a postojů a pro odžití potlačených emocí. Je to prostor, ve kterém se klienti mění a já mohu být při tom. S nimi se učím a rozvíjím i já.

Kniha, kterou držíte v ruce, vám umožní prostřednictvím reportáží nahlédnout do poradny a nasát autentickou atmosféru a dynamiku terapeutického procesu. Reportáže jsou vždy proloženy teoretickou částí a praktickými cvičeními. Kombinace reportážního stylu s teoretickými statěmi má za cíl odborného čtenáře přitažlivou formou seznámit s možnými postupy v sandtray – terapii hrou v pískovišti.

V následujících textech jsem se snažila popsat svůj osobní přístup, který je výsledkem mnoha faktorů a podnětů. Nabízím vám zkušenosti ovlivněné převážně díly Lindy Homeyrové a Daniela Sweeneyho, Virginie Satirové a Madeleine de Little. To, co jsem se od nich naučila, jsem integrovala do své terapeutické praxe.

Účelem knihy není nahradit díla erudovaných autorů, kteří se sandtray terapii věnují a integrují ji do konkrétních psychoterapeutických systémů. Má naopak sloužit jako odrazový můstek pro další zájem a studium.

Berte prosím následující řádky pouze jako inspiraci. Co vás zaujme, dále studujte, zkoušejte a proměňte v novou dovednost. Protože dokud nový poznatek nezměníte v praktickou zkušenost, zůstane jen jednou z dalších informací ve vaší hlavě.

Reportáž

Cesta ke zdravému sebevědomí

Nevěříte si? Podceňujete své schopnosti a stále se porovnáváte s ostatními? Shazujete se před ostatními a upozorňujete na to, co se vám nepovedlo, ještě dříve, než si toho všimnou? Je těžké přijmout pochvalu a věřit komplimentům?

Asi všichni cítíme, že úvodní slova nějak souvisejí se sebevědomím. Také ale běžně slýcháme pojmy jako sebedůvěra a sebehodnocení. Může se zdát, že jde o totéž, ale úplně tak to není. Sebevědomí lze chápat jako vědomí si sebe sama a jako nadřazený pojem sebehodnocení a sebedůvěry.

„Sebevědomí je vědomí vlastní ceny (…), přesvědčení, že člověk jedná správně, vhodně a účinným způsobem (…), stav mysli nebo pocit, který se vyznačuje nepřítomností nejistoty, ostychu nebo rozpaků a je provázený klidnou vírou v sebe a své schopnosti, beze stop podceňování nebo nadutosti.“ (Hartl & Hartlová, 2000, str. 525)

Pokud si není člověk vědom sám sebe, je tím ovlivněna i jeho důvěra ve vlastní schopnosti a hodnotu. Zdravou sebedůvěru chápu jako pevnou víru sama v sebe, kterou vnější podněty nemohou snadno ohrozit. Víra nám pomáhá následovat naše touhy a sny. Dává nám sílu zkoušet realizovat cíle, které jsou na první pohled nedosažitelné.

Sebehodnocení se pak utváří již v raném dětství na základě reakcí z našeho nejbližšího okolí. Pomáhá nám rozvíjet a udržovat vztahy s ostatními lidmi a podle toho, jak se nám to daří, se odvíjí naše emoční naladění a do jisté míry i životní spokojenost.

Pokud o sobě člověk pochybuje, má tendenci vykládat si reakce okolí ve svůj neprospěch. Je podezřívavý a přecitlivělý. (Vágnerová, 2000, str. 226)

Nedostatečné sebevědomí je jedním z nejčastějších témat, kvůli kterým lidé vyhledávají odbornou psychologickou pomoc. Toto téma se celosvětově týká úplně stejně mužské i ženské populace. Pocit nízké sebehodnoty může život hodně komplikovat. Ve společnosti se člověk s nízkým sebevědomím projevuje dvojím způsobem. Jako „slaboch“, který nesnese přímou konfrontaci a bojí se jakýchkoliv změn a novinek, nebo jako „borec“, který rád prezentuje svou sílu navenek, zesměšňuje druhé a tím si léčí své vlastní nedostatky na ostatních.

Pro první reportáž jsem si proto vybrala toto téma a chci vám názorně ukázat, jak se s ním dá efektivně pracovat v terapeutickém pískovišti. Čím více se metodě sandtray věnuji, tím více pozoruji, že nezávisle na konkrétní zakázce klient vždy hledá a posiluje svou hodnotu a víru sama v sebe a své schopnosti.

Virginie Satirová říká, že právě nízké sebevědomí je důvodem nezdravých reakcí a způsobů komunikace, které vedou k psychologickým problémům a nemocem člověka. Lidé podle ní potřebují naopak realistickou úroveň sebehodnoty, aby mohli úspěšně žít a fungovat. Satirová v této souvislosti používá výraz vysoká sebeúcta. (Satirová, Banmen, Gerberová & Gomoriová, 2005, str. 62–65)

Do poradny za mnou přišla dívka, která se ve svém životě cítila velmi osamělá a k ničemu. Budeme jí říkat třeba Soňa. Nedávno jí bylo 18 let a neměla kolem sebe moc přátel. Měla pocit, že jsou všichni úspěšnější než ona a že ji všichni neustále pozorují a hodnotí. Ve společnosti se cítila nesvá, hodně se kontrolovala. Nejspokojenější byla v posilovně, když zvedala činky. To byly chvíle, kdy mohla být sama sebou, kdy se cítila konečně uvolněná. Měla pocit, že dělá něco pro to, aby byla hezčí. Když se ale vracela z tréninku domů, dostala vždy velký hlad a snědla, co doma našla. Pak si to hodně vyčítala a tak stále dokola. V poradně chtěla najít způsob, jak posílit své sebevědomí.

Popíšu naše druhé setkání, kdy Soňa poprvé vyzkoušela metodu sandtray. Na začátek jsem zopakovala její zakázku, která měla směřovat ke zvýšení sebevědomí, abych se ujistila, že jsem to pochopila správně. Zeptala jsem se jí, co podle ní znamená mít zdravé sebevědomí. Jak by to mohlo vypadat, kdyby měla sebevědomí zdravé. O těchto představách se obecně těžko hovoří, mnohokrát si to ani představit nedovedeme. Ani Soňa neměla jasnou představu. Nabídla jsem jí tedy, že by se na to mohla podívat v pískovišti, a ona souhlasila.

Nejprve jsem jí ukázala hernu a pískoviště – její prostor k tvoření obrazu. Poměrně rychle se zorientovala a vybrala figurky, které jí vyhovovaly. Pracovala v tichosti a soustředěně. Pozorovala jsem její způsob práce a řeč těla. Jakmile byla s obrázkem hotova, oznámila mi: „To je všechno.“ A pokývala hlavou.

To je chvíle, kdy si obvykle beru slovo a ukážu klientovi, že jsem ho po celou dobu tvoření provázela svou pozorností:

„Teď vám popíšu, co tady vidím… Viděla jsem, že jste se rychle zorientovala v prostoru a bez váhání jste vybírala potřebné figurky. Nejprve jste sem postavila figurku ženy v pruhovaných šatech. Vedle ní pak černovlasou postavu dívky ve žlutém oblečení. Pak je tu ještě figurka světlovlasé dívky v červených šatech a naposledy mužská postava v zeleném tričku a s fousy. Před tyto postavy jste umístila kulatý stolek. Původně tam byla i židle, tu jste ale po chvíli opět odebrala. Na stůl jste umístila ještě kamínek s nápisem Láska. Pak jste okolo tohoto výjevu štětcem vyznačila obdélník. Chvíli jste obrázek pozorovala a pak jste se rozhodla ještě něco přidat.

Obr. 1: Soňa – základní obraz před změnou – zepředu.

Obr. 2: Soňa – základní obraz před změnou – zezadu.

Našla jste zrcátko a opřela jej o stůl před holčičku ve žlutohnědých šatech. Naposledy jste přidala za tuto figurku, ale vně vyznačený obdélník, kamínek s černými mraky a blesky. Vypadá to jako bouřka. Jste takto se svým obrázkem spokojena, nebo v něm potřebujete ještě něco upravit?“

„Ne, takhle je to v pořádku,“ ujistila mě Soňa.

„Mohla byste mi sdělit, co vás k tomu napadá?“

„Tohle,“ ukázala na postavu ženy s pruhovanými šaty, „je máma. Vedle ní jsem já a moje sestra. Ten muž je táta. Já a sestra mámu s tátou spojujeme. Já jsem tahle…“ ukázala na figurku ve žlutém tričku. „Pořád se sleduje a porovnává s ostatními. Proto je tu to zrcátko. Teď vidím, že přes něj ale není vidět na Lásku. Tak ji nemůže cítit a dost jí to komplikuje život. To jsou ty blesky tady.“

„Kdybyste se, Soňo, teď podívala dovnitř svého těla na prožívání, co cítíte?“

„Jsem jakoby sevřená…“

„Kde na těle to sevření nejvíce pociťujete? Dokázala byste mi ho ukázat?“

„Je to tak nějak všude. Nejvíce možná tady,“ ukázala Soňa na hrudník a na břicho.

„Znáte ten pocit?“

„Ano, prožívám to často.“

„Vzpomenete si na nějakou konkrétní situaci, kdy jste tento pocit zažívala?“

„Ne, teď si to nedokážu vybavit.“

„To nevadí… Mohla byste se pokusit ve svém obrázku něco změnit, něco přidat nebo odebrat, tak, abyste cítila spokojenost nebo radost?“

„Jo, zkusím to.“ Soňa si začala opět prohlížet police s hračkami a předměty. Během chvíle obrázek aktivně proměnila.

„Vidím mnoho změn. Co jste udělala jinak?“

„Dala jsem pryč zrcadlo a ten kámen. Teď jsou figurky v kruhu a vidí na sebe. Uprostřed je Láska… Pak jsem přidala Důvěru a Přátelství. Tady nahoru jsem dala jídlo. Kuře a zeleninu může někdy vystřídat i pizza a zmrzlina. Bude to ale v pořádku. Jakoby vyrovnané. Nebudu cítit žádné výčitky. Tady pak je,“ ukázala na kostičky na pravé straně obrázku, „stupeň vítězů. Tyhle kostičky jsou činka. Já jsem na prvním místě ve zdvihání činky. Tihle lidé mi tleskají a sdílí mou radost.“

Obr. 3: Soňa – obrázek po změně.

„Jak se cítíte, když se teď díváte na svůj obrázek? Změnilo se něco ve vašem těle?“

„Ano, jsem více uvolněná,“ řekla, zatímco si krouživými pohyby hladila břicho.

„Takže říkáte, že se cítíte více uvolněná, a při tom si takhle hladíte břicho.“

„To jsem si ani nevšimla…“ zasmála se.

„Jak jste, Soňo, s obrázkem spokojená nyní? Je tam všechno, co potřebujete?“

Bez váhání se otočila směrem k policím a přidala do pískoviště ještě čtyři figurky.

„To jsou babičky a dědečkové. Teď jsme všichni,“ usmála se a pokývala hlavou.

„Ráda bych ocenila, jak jste si s tím tady dnes poradila. Během krátké chvíle jste dokázala proměnit ten pocit sevření na uvolnění. Dokonce se i usmíváte. Vytvořila jste obrázek, ve kterém už není porovnávání s druhými. Všichni mohou dobře vidět Lásku, Důvěru a Přátelství. Přeji vám, abyste takový pocit uvolnění mohla cítit v běžném životě častěji.“

Nabídla jsem jí zapálenou svíčku: „Jestli chcete, můžete si ji umístit do svého obrázku, nebo ji jen tak podržet v ruce. Můžete si také něco přát. Své přání můžete vyslovit nahlas, nebo si ho nechte pro sebe. Jak chcete. Svíčku můžete nechat hořet, nebo ji můžete sfouknout. To je na vás.“ Soňa svíčku umístila na stoleček do obrázku a po chvíli soustředění ji sfoukla.

Obr. 4: Soňa – závěrečný výjev.

První změna v obrázku nemusí být pro klienta vůbec jednoduchá. Často potřebuje pro své rozhodování čas. Jakmile ale udělá jednu změnu, něco se uvolní a často následují ještě další změny. V tomto případě jsme to mohli sledovat, když Soňa odebrala zrcátko. Nepatrná změna umožnila nový pohled na celou situaci. Proběhl zde aha-zážitek. Přes zrcadlo totiž nebylo vidět na Lásku. Po odebrání zrcátka ji mohly vidět všechny figurky. Najednou nevyhovovalo, aby stály v řadě. Vznikla potřeba umístit je do kruhu, aby na sebe mohly vidět. Aby mohly být spolu, ne jen vedle sebe.

V tento okamžik mohla Soňa nahlížet a vnímat svůj obraz komplexně. Celou svou bytostí. V procesu byly náhle v jeden okamžik zapojeny všechny roviny jejího bytí – tělesná, rozumová, citová a intuitivní (duchovní). Tuto chvíli mám v celém procesu nejraději. Přenáší se i na mě, terapeuta. Mám pocit, že dokážu cítit podobné pocity jako klient. Moje pozornost je vybičovaná na maximum. Mohu vnímat sama sebe a zároveň klientku.

Soňa velmi pěkně dokázala reflektovat změnu atmosféry v obrázku také na tělesné rovině. Samotnou ji překvapilo, jak výrazně se během chvíle proměnily její emoce a fyzické pocity.

Toto setkání pro ni bylo v mnohém nové. Poprvé vyhledala odbornou pomoc. Musela se prý poměrně dlouho přesvědčovat a dodávat si odvahu, aby se ke mně objednala. A ještě k tomu se hned na první samostatné schůzce ponořila hluboko do tématu, které ji trápilo. Poprvé na něj mohla pohlédnout nějak jinak a poprvé si uvědomila, jak na toto téma reaguje její tělo. Mohla to pocítit, vidět a hlavně změnit. Ona jediná byla kompetentní k tomu, aby situaci v obraze proměnila. A zvládla to. Svým tempem, svým vlastním způsobem a s pozitivním výsledkem. Zvládla se úspěšně vypořádat s naprosto neznámou situací. To byl pro ni nový a pozitivní zážitek. Již na tomto prvním setkání došlo k ukotvení terapeutického vztahu (neboť bez důvěry by takto hluboký proces nemohl proběhnout) a k posílení zdravého sebevědomí.

Soňa se hned objednala na další sezení. Celkem mě navštívila čtyřikrát. Pokaždé pracovala v pískovišti. Mezi setkáními intenzivně pracovala na svých změnách. Své poznatky a dovednosti získané v poradně procvičovala v běžném životě. K tomu sloužila drobná cvičení, která spontánně vznikla vždy na konci každého setkání. Na poslední návštěvě se rozhodla, že jí to takto stačí. Cítila, že už ví, jak se s problémy vyrovnávat. Už si začala více věřit.

Soňu jsem ocenila, že dokáže vyhodnotit, co potřebuje, a že to také dokáže sdělit. Ujistila jsem ji, že se na mě může v případě potřeby kdykoliv obrátit.

Co je sandtray?

Sandtray je terapeutická metoda, která využívá znalostí terapie hrou a humanistický, na klienta orientovaný přístup. Mohli bychom ji definovat jako terapii hrou s figurkami v pískovišti.

Jde o prožitkovou a projektivní metodu. V pískovišti se promítají obsahy vnitřních duševních procesů. Metoda umožňuje vyjevit a zpracovat vnitřní (intrapersonální) a vztahová (interpersonální) témata.

Díky ní můžeme objevovat a pojmenovávat vnitřní konflikty, nalézat nové životní motivy a zdroje energie. Učíme se jiným způsobem přistupovat k řešení problémů a aktivně měníme své prožívání.

Metoda umožňuje náhled na konkrétní životní situace a uvědomění si vlastních emocí a postojů, které s nimi přímo souvisejí. Pomáhá vyrovnat se s traumatickými zážitky a negativními emocemi.

Vytváří bezpečný prostor pro nastolení pozitivní životní změny. Tady a teď!

Sandtray metoda je výborným a efektivním nástrojem pro všechny věkové a kulturní skupiny klientů. Dá se použít při terapii páru, rodiny nebo ve skupinové či individuální práci. Lze ji použít při práci s dětmi, mládeží i dospělými, ve školách i v soukromých praxích.

V chráněném a bezpečném prostoru, za použití figurek a malého pískoviště zapojujeme představivost a vytváříme trojrozměrný model svého vnitřního světa. Sandtray pomáhá tento svět otevřít a léčit příčiny, které způsobují psychické problémy a poruchy.

„Sandtray terapie je prožitková
a projektivní metoda psychoterapie,
která zahrnuje rozvoj
a zpracování intrapersonálních
a interpersonálních otázek za použití písku jako média neverbální komunikace; vedena je klientem, kterého proškolený terapeut provází.“

(Homeyer & Sweeney, 2011, str. 4)

Kde sandtray pomáhá?

Pomáhá všude. Sandtray metodu je možné použít všude, kde jsou klienti schopni se dotýkat písku, stavět figurky podle svého uvážení a pocitů a jsou schopni sebereflexe. Právě proto se v odborné literatuře uvádí minimální věk klienta 3 roky.

Metoda může pomáhat klientům s mentálním či zdravotním hendikepem, dokonce osobám s psychotickým onemocněním, protože jsou díky rámci pískoviště, písku a figurkám neustále kotveni v realitě přítomného času.

Sandtray může být nápomocná třeba v těchto případech: zloba a agresivní chování, strach, úzkost a panika, deprese, hledání životní motivace, posttraumatický syndrom, zneužívání, truchlení, vyrovnání se se ztrátou, zlepšení schopnosti učit se, zlepšení pozornosti, vztahové problémy, rodinné problémy, zlepšení komunikace s okolím, zvýšení sebevědomí, sebepoznání a osobní rozvoj.

Hra je základ

V odborné literatuře se setkáme s mnoha definicemi hry. Uvedu zde jen ty, které mě osobně oslovují z hlediska mojí poradenské práce.

Hra je spontánní a přirozená činnost. Poskytuje člověku bezprostřední uspokojení a uvolnění vnitřního napětí. Vytváří pro něj bezpečné prostředí, kde si může zkoušet nové věci a kde se může beztrestně mýlit. Díky hře si může každý svým osobitým způsobem zpracovat podněty z vnějšího světa.

Hru můžeme vnímat jako způsob komunikace. Děti nejsou vývojově vybavené k tomu, aby uměly svoje myšlenky, pocity a zkušenosti vyjádřit pomocí abstraktních slov, tak jako dospělí. Toho začínají být schopné až v období kolem jedenáctého roku (podle Jeana Piageta jde o vývojové stadium formálních operací). Teprve tehdy je dítě schopné pohlížet na sebe, své myšlenky a pocity jakoby zvnějšku. Dokáže je analyzovat, posuzovat a sdílet s další osobou. (Langmeier & Krejčířová, 1998, str. 150–151) Z toho důvodu se hra stala základem psychoterapeutických přístupů zaměřených na dětskou klientelu.

V knize Hra a hračka v životě dítěte (Mišurcová, Fišer & Fixl, 1980, str. 31) autorka pěkně popisuje hru jako jedinečné tvůrčí dílo dítěte, ve kterém uplatňuje celou svoji osobnost. To je podle mého názoru velmi výstižné a platí to i u dospělých. V souvislosti s tím také autorka vymezuje čtyři základní charakteristiky hry, které můžeme sledovat v každém sandtray terapeutickém procesu:

- hra je dobrovolnou spontánní činností a svobodným uplatněním;

- hra zahrnuje vztah ke skutečnosti ve dvou rovinách – v jedné rovině se člověk vzdaluje od skutečnosti a zároveň si uvědomuje, že na chvíli vystupuje z vážného života, může být tak nějak snadněji sám sebou (intrapersonální rovina), v druhé rovině hra naopak přibližuje skutečnost, nabízí možnost vyzkoušet si různé role, a tím i lépe poznat svůj okolní svět (interpersonální rovina);

- hra má svůj řád. Probíhá v určitém čase (terapeutické sezení), ve vymezeném prostoru (rám pískoviště), má pravidla, která jsou závazná pro všechny účastníky hry (hru vede klient, může kdykoliv a cokoliv přidat nebo odstranit, neexistuje špatné řešení, hračky);

- hra přináší možnost sebeuplatnění a díky tomu je také přirozeným zdrojem radosti a uspokojení, které jsou nejvýznamnější pro nastolení pocitu bezpečí.

Terapie hrou

Definice britské asociace herních terapeutů:

„(...) dynamický proces mezi dítětem a herním terapeutem, ve kterém dítě prozkoumává svým vlastním tempem a svým vlastním přístupem ty minulé a současné události, které vědomě i nevědomě ovlivňují jeho současný život. Vnitřní zdroje dítěte jsou aktivovány vztahem s terapeutem a díky tomu může docházet k osobnímu růstu a změnám. Terapie hrou je zaměřena na děti, hra je primárním a řeč sekundárním médiem.“ (West, 1996, str. 11)

Proč je sandtray účinná?

Soňa Koťátková shrnula základní znaky hry. (Koťátková, 2005) Dovolím si její závěry přímo propojit se sandtray a s procesem terapie hrou na pískovišti, abych vysvětlila, proč je metoda sandtray tak účinná.

Hra, stejně jako sandtray, navozuje přirozeně spontánní proces, ve kterém klient sám dává podnět pro obraz (hru) v terapeutickém pískovišti, sám si stanovuje své cíle a záměr.

Zaujetí hrou je velmi podobné hlubokému soustředění na nějakou činnost. Klient vnímá okolí minimálně. I terapeuta, který ho provází celým procesem tvoření, vnímá jakoby zpovzdálí.

I sebemenší pozitivní změna v obraze přináší skutečnou radost a uspokojení, které klient prožívá jak na emocionální, tak i na tělesné úrovni. Terapeut může tyto změny sledovat z výrazu tváře, mluvy i postoje těla.

Sandtray je tvůrčí proces otevírající cestu pro nové, originální řešení a skutečnosti z okolního světa, které klient doposud nemohl vnímat. Umožňuje měnit postoj a vytvářet nové kombinace.

Zapojuje fantazii, která pomáhá integrovat nové poznatky.

V pískovišti je možné obrazy a děje opakovat. Klient tak má možnost znovu prožívat úspěch, úlevu nebo lásku.

Práce v pískovišti pomáhá vyzkoušet si a přijmout jinou roli. Otevírá novou dimenzi, která umožňuje prozkoumat jednání a pocity druhých lidí, jejich způsob komunikace a postojů.

Historie metody sandtray

Nyní bych chtěla poukázat hlavně na ty osobnosti, které měly konkrétní vliv na vznik terapie hrou v pískovišti. Mým záměrem není poskytnout vyčerpávající přehled všech terapeutických směrů pracujících s hrou. Zájemce o podrobnější informace najde toto téma zpracované v příslušné odborné literatuře.

Hra má ve vývoji psychoterapie dětí velký význam již od jejích počátků. Zajímal se o ni již Sigmund Freud a po něm hlavně Anna Freudová a Melanie Kleinová. Obě se shodly na tom, že hra svým způsobem nahrazuje volné asociace. Rozdílný postoj měly k roli terapeuta. Podle Freudové měl terapeut pracovat na vytváření důvěrného vztahu a podporovala aktivní zapojení dítěte, kterého měla terapeutická práce bavit. (Russ, 2004, str. 36)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sandtray.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.