Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Laura Griffinová

Oko za oko

Z anglického originálu Desperate Girls,
vydaného nakladatelstvím Gallery Books,
a Division of Simon & Schuster, Inc.,
v New Yorku v roce 2018,
přeložila Jitka Jiterská.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz, www.metafora.cz.
jako svou 7419. publikaci.

Redakce Zuzana Řeháková
Korektura Richard Straberger
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Obálka Edward Feldek
První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

Desperate Girls © 2018 by Laura Griffin
Originally published by Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.
Translation © Jitka Jiterská, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-392-6 (ePub)
ISBN 978-80-7625-391-9 (pdf)
ISBN 978-80-7625-078-9 (print)

Pro Tracy

1

Jeniffer Ballardová měla v plánu si dnes večer trochu užít.

Při té myšlence jí srdce poskočilo, když se svým volvem zajížděla k příjezdové cestě svého domu a pohledem kontrolovala okolí. Žádné dodávky od televize. Ani obouchané kombíky patřící reportérům. Přelétla pohledem obě strany ulice, ale viděla jen povědomá auta na známých parkovacích místech. Pohlédla do zpětného zrcátka na vjezd u domu naproti přes ulici, byl prázdný – což mohlo, ale taky nemuselo být dobrým znamením.

Zajela do prostorné garáže. Když sbírala nákup ze sedadla spolujezdce, zapípal jí telefon s příchozí zprávou. David: Mám zpoždění. Dorazím za 20 minut.

Vydechla úlevou. Aspoň bude mít čas dát si sprchu a převléknout se do něčeho svůdnějšího, než je uhlově černý overal, který si oblékla do práce.

Vyklouzla z auta a spěchala do domu. I když měla náruč obtěžkanou potravinami, připadalo jí, že má prázdné ruce. Nemusí se pročítat žádnými soudními případy ani zvažovat žádné předsoudní kroky. Všechno za sebou nechala v kanceláři, včetně svého laptopu, což byl pro změnu dobrý pocit.

Jen schovala steaky a všechny přísady na salát do ledničky, pak omyla brambory a strčila je do trouby. Zkontrolovala hodinky. Patnáct minut. Odzátkovala merlot. Stejně se musí nechat vydýchat. No fakt. Nalila si půl sklenice, a zatímco trochu té tekuté odvahy usrkávala, vydala se do své ložnice.

David měl merlot rád. A měl alergii na včely. Zvláštní, kolik věcí se člověk o svých sousedech za ty roky naučí. Taky věděla, že je rozvedený, bezdětný a je jedním z nejlepších kardiologů v Dallasu.

Odložila skleničku na umyvadlo v koupelně, pustila sprchu a husté vlasy si smotala do drdolu, protože jí nebude zbývat dost času na to, aby je vyfénovala. Svlékla si šaty a stoupla si pod horký proud vody.

Rande. Dnes večer. Žaludek se jí nervozitou zachvěl a ona si najednou přála, aby to víno neochutnávala.

Na Davida narazila minulý týden v obchodě pro domácí kutily a on ji pozval na rande právě tam, v uličce se žárovkami.

Měli bychom někdy zajít na večeři, řekl s tím svým bezstarostným úsměvem.

Byla tak překvapená, že tam jen tak stála a zírala na něj dobrých pět vteřin, než z ní vypadlo To bych ráda!

Bylo to spontánní. A špatně načasované. Jenže jakmile ta slova vyřkla, už nebylo cesty zpět.

Navrhla mu, že by možná měli počkat, až skončí její proces u soudu, ale jeho prázdný výraz jí napověděl, že o tom zřejmě nemá ani tušení. Ale jak by o tom nemohl vědět? Copak nečte noviny? Možná měl plné ruce práce se zachraňováním životů, takže ani nepostřehl ten mediální cirkus, který se v průběhu posledních čtyř týdnů v její soudní síni odehrával.

Jeho naprostý nezájem o její profesionální život jí imponoval. A to hodně. Líbila se jí představa, že se může stýkat s někým, kdo o ní nebude přemýšlet jako o soudkyni Ballardové nebo o Její Ctihodnosti. Většinu mužů talár odstrašoval a ona za poslední dva roky, co ji zvolili soudkyní, neměla jediné rande.

Vyšla ze sprchy a zabalila se do ručníku. Když otevřela svůj šatník a přelétla pohledem po té nekončící řadě šatů, znovu se nervozitou zachvěla.

„Kruci,“ zamumlala a probírala se ramínky. Všechno vypadalo fádně, dokonce i její volnočasové oblečení.

Velmi málo žen dokázalo v soudní síni vyzařovat sex-appeal a zároveň si udržet respekt. Vzpomněla si na Brynn Holloranovou. Ta obhájkyně s kaštanovými vlasy nosívala halenky s hlubokým výstřihem a boty na jehlových podpatcích, a přitom každý věděl, že se s ní musí počítat. Jeniffer se vždycky oblékala nenápadně, do tlumených barev a pohodlných bot, i když ještě pracovala jako státní zástupkyně. Chtěla, aby se lidé zaměřovali na to, co má v hlavě, ne na její prsa, ale později se celou tou konzervativní právnickou fraškou začala cítit otrávená.

Její pohled se zastavil na pouzdrových šatech korálové barvy, které si vzala na promoci své neteře. Byly hezké. Ženské. Pamatuje si, že se v nich cítila sebejistě. Popadla ramínko, a než si to stačila rozmyslet, vklouzla do krajkových kalhotek a přetáhla si šaty přes hlavu. Zapnula zip a upravila si látku přes prsa, jelikož těsný střih nenechával žádné místo pro podprsenku.

Jen se prohlédla v zrcadle. Nevypadá to špatně. Upravila si make-up a načechrala vlasy do ledabylého účesu tak, aby ladil k šatům. Nazula se do sandálů a obrátila do sebe poslední doušek vína.

V ložnici se jí rozezvonil telefon, chvátala, aby ho stihla zvednout. Možná něco nového od Davida. Ale namísto toho to byl Nate Levinson, bývalý kolega. Co by mohl chtít? Za tu dobu, co byla ve sprše, od něj měla dva nepřijaté hovory a ještě jeden další hovor z oblasti Beaumont. Nechala Nateův telefonát spadnout do hlasové schránky. Bylo to nepochybně pracovní a ona si vzala na večer volno.

Ještě jednou se podívala do zrcadla, načež vyrazila do kuchyně. V domě se zdálo být teplo, zastavila se u termostatu, aby zesílila klimatizaci. Na hodinách bylo 7.25. David by tu měl každou minutou být, a ona ještě musela okořenit steaky a namíchat salát. Vešla do kuchyně a ucítila pod chodidly nějaké křupnutí.

Podívala se dolů. Co to…?

Sklo. Po celé podlaze. Pohlédla přes místnost směrem k terase, a i přes teplý závan vzduchu jí ztuhla krev v žilách.

„Ahoj, Jennifer.“

Otočila se a jen několik palců od svého obličeje spatřila černou pistoli. Když upřela pohled na toho muže se zbraní v ruce, srdce se jí zastavilo. Dobrý bože, ne.

Ty hovory od Natea i z Beaumontu, všechno najednou dávalo smysl.

Ten muž přistoupil blíž. „Na kolena.“

„Neubližujte mi.“

„Hned!“

Pokrčila kolena a už klečela na podlaze, kousky skla se jí zařezávaly do kůže. Tohle se nemůže dít. Jak se to mohlo stát? Srdce v hrudi jí divoce bušilo.

„Neubližujte mi.“ Zvedla k němu oči a ten naprostý klid v jeho tváři jí rozechvěl žaludek.

Hlavní pistole jí mířil na čelo. Bylo to chladné a tvrdé, v krku cítila žluč.

„Prosím,“ zakuňkala. „Udělám, co budete chtít, jen –“

„Přesně tak.“ Jeho oči byly prázdné a bezduché. „To uděláš.“

× × ×

Brynn Holloranová si smočila prsty v teplé vodě a pohlédla na hodiny.

„Na co máte dnes náladu?“ Chrissy otočila vzorníkem s laky na nehty a pohlédla na Brynninu krémově bílou halenku. „Tělová? Jemně růžová?“

„To ne.“ Brynn vytáhla lahvičku a položila ji na stůl.

„Zářivě červená.“ Chrissy se usmála. „Dnes musíte mít zasedání u soudu.“

„V pondělí.“

Chrissy přikývla. „Vyhrajete,“ konstatovala, zatímco jí odstraňovala nehtovou kůžičku. „Červená je vaše šťastná barva.“

Brynn znovu pohlédla na hodiny a projel jí nervózní záchvěv. Vážila si Chrissyiny důvěry, ale v potlačení stresu jí to moc nepomáhalo. Nic nepomáhá, dokud nevstoupí do soudní síně.

„Velký případ?“ zeptala se Chrissy.

„Ano.“ „Velký“ je slabé slovo. „Je to případ vraždy a proti tomuhle státnímu zástupci jsem ještě nestála.“

Chrissy se otočila na své židli a vytáhla pár horkých ručníků. Když jimi obalovala Brynniny dlaně, zkoumala její tvář skrz mlhavý opar. „Povedete si skvěle. Bude jen zírat.“

Chrissy byla vždycky její zarputilou zastánkyní, od té doby, co ji Brynn zastupovala ve sporu s tím bídákem, správcem budovy, který ji oškubával na nájemném. Brynn ji ani nehájila oficiálně, jen mu poslala hodně nepříjemný dopis na firemním papíře. Ten křivák se stáhl a Chrissy nabídla Brynn doživotní manikúru zdarma – což nemohla přijmout, samozřejmě. Brynn by po Chrissy nikdy nežádala nic zadarmo, na druhou stranu jí nebylo proti srsti dorazit k ní v rušný pátek a požádat ji, zda by ji nemohla někam vmáčknout.

Chrissy rozbalila ručníky. Namačkala si do dlaně hydratační mléko – s vůní eukalyptu a máty – a začala Brynn masírovat předloktí. Bylo to tak příjemné, měla chuť složit hlavu na stůl a poplakat si.

Masáž skončila až příliš brzy, Chrissy protřepala lahvičku s lakem o dlaň, načež odšroubovala uzávěr.

„Soud je v Dallasu,“ pronesla Brynn. „Mám ještě asi tisíc věcí, které musím dodělat, ale nemohla jsem opustit město, aniž bych se tu zastavila.“

Chrissy pozvedla upravené obočí. „No to se ví, když jedete do Dallasu,“ odvětila, zatímco zručně natírala nehet červeným lakem.

Chápe, jak je vzhled důležitý. Pracuje v kosmetickém průmyslu. Díky ošetřením pleti a tvrdým tréninkům nevypadala dvaašedesátiletá majitelka salonu na víc než na padesát a Brynn doufala, že jednou bude mít taky takové štěstí. Pokud se dřív neupracuje k smrti.

Brynn přistála na telefonu textovka od Rosse, kolegy z práce. Přejela přes displej malíčkem volné ruky.

Perez se pohřešuje.

„Sakra.“ Vzhlédla. „Omlouvám se, musím si zavolat,“ oznámila a vyťukala Rossovo číslo.

Zvedl to na první zazvonění. „Kde jsi?“ naléhal.

„Na jednání. Co tím myslíš, že se ‚pohřešuje‘?“

„Měli jsme spolu mít v devět hodin videokonferenci, aby si nacvičil svou svědeckou výpověď, ale vykašlal se na to a nezvedá telefon.“

„Zkus jeho přítelkyni.“

„Zkoušel jsem. A to mě znepokojuje. Neviděla ho a neslyšela o něm od úterý, ani nemá ponětí, kde je.“

Brynn spolkla nadávku. „Řekl jsi o tom Reggiemu?“

„Jsem na cestě do kanceláře.“

„Sejdeme se tam,“ odvětila. „Něco vymyslíme.“

Jakmile telefon odložila, Chrissy vzala Brynninu dlaň do ruky a rychle dokončila první vrstvu laku. Přezkoumala svou práci, a než zapnula lampu na sušení, spěšně nanesla ještě druhou vrstvu.

„Musím běžet. Já –“

„Pět minut.“ Chrissyin přísný pohled vylučoval jakékoliv námitky. Vypůjčila si další lampu ze sousedního stolu, a než odešla do zadní místnosti, vložila i Brynninu druhou ruku do tepla.

Brynn toužebně upírala pohled na svůj telefon. Chtěla zavolat Reggiemu. A zkontrolovat si e-maily. Sakra. Jak je možné, že se Perez pohřešuje? Možná to tak není. Možná jen někde vyspává po opici. Přesto se jí žaludek sevřel hrůzou, když pomyslela na všechny možné důsledky. Její osmnáctiletý klient měl být odsouzen na doživotí a jejich hlavní svědek se pohřešuje.

Zhluboka se nadechla a pokusila se uvolnit; nechala přetrvávající vůni eukalyptu, aby ji uklidnila. To zabralo asi jen na minutu, pak hodila kradmý pohled přes rameno. Chrissy zmizela vzadu a Brynn se mohla připlížit k pokladně. Vytáhla kreditní kartu, kterou si nechala položenou na peněžence, aby v ní nemusela hrabat nezaschlými nehty. Poté, co nechala extra velké dýško a podepsala účet, vyšla z klimatizovaného salonu do pohlcujícího letního parna.

Vklouzla do svého černého SUV a vyrazila napříč městem – cesta netrvala dlouho. Pine Rock bylo ospalé předměstí severně od Houstonu – jen přes šest semaforů a dva kostely.

Z reproduktorů auta se začalo ozývat vyzvánění Wonder Woman, které měla nastavené její sestra, a Brynn přijala hovor.

„Už jsi odjela?“ vyzvídala Liz.

„Odjíždíme v neděli.“

„Perfektní!“

„O co jde?“

„Mike tu má kamaráda z vysoké školy, není z města. Zítra večer ho bereme na mexické jídlo a chceme, aby ses přidala.“

„Kéž bych mohla, ale mám toho hodně,“ odvětila Brynn.

„Říkáš to jen proto, že si myslíš, že je to rande.“

„A není snad?“

„Jen tex-mex a margarity. Úplně neformální. A je to milej kluk. Jsem si jistá, že byste si rozuměli.“

Liz a Brynn používaly specifické výrazy, když spolu mluvily o mužích. „Úžasnej“ znamenalo atraktivní alfa samec. „Milej“ byl výraz pro ťunťu a poslední „milej“ kluk, se kterým jí sestra domluvila schůzku, byl skoro o deset centimetrů menší než Brynn.

Ne že by na tom snad záleželo. Co na tom, jak vypadal, pokud byl milý a laskavý a dokázal se celý večer obejít bez krkání nebo pomlouvání své bývalky? Ten problém byla Brynn.

„Vážně musím pracovat,“ namítla Brynn. „Zrovna teď mi tu něco hoří, už asi deset minut. Náš hlavní svědek se pohřešuje.“

„Sakra. Vážně?“

„Vážně.“ Odbočila na parkoviště u své budovy a spěšně zajela autem na obvyklé místo.

„No, kdyby ses mohla utrhnout a chtěla sis vyjít, zavolej mi.“

„Zavolám. Pusu.“

Brynn kráčela přes parkoviště opatrně, aby svými značkovými sandály od Jimmyho Chooa nešlápla do nějakého výmolu. Telefon hodila do kabelky a vydala se po schodech nahoru do přestavěného viktoriánského domu, kde se nacházely kanceláře firmy Blythe a Gunn.

Reggie tu nemovitost koupil před třemi lety, když svou advokátní kancelář přesouval z Dallasu do Pine Rocku. Z ulice se to místo zdálo kouzelné. Ale za ty roky strávené zápasením s profukujícími okny a s nevyzpytatelnou instalací se Brynnino nadšení pro architekturu postupně vytrácelo. Budova původně sloužila jako penzion, ale Reggie ji zrenovoval, aby se do ní vtěsnalo šest právníků, dva právní asistenti, jeden administrativní pracovník a recepční – nemluvě o stálém přívalu klientů, kteří proudili dovnitř a ven sedm dní v týdnu. Velké případy byly pro firmu lehce vydělané peníze, ale hlavním zdrojem příjmů byla zatčení ze sobotní noci.

Dnes ráno byla čekárna bez uslzených matek a bez sevřených dlaní manželek. Křeslo recepční bylo rovněž prázdné a Brynn následovala vůni čerstvé kávy do Reggieho kanceláře.

Faith seděla za svým mahagonovým stolem a otírala si oči kapesníčkem. Brynn se zarazila. Reggieho asistentka nikdy nebrečela. Matka pečovatelka celé advokátní kanceláře se nenechala jen tak něčím vyvést z míry, nehledě na to, jak bláznivě se věci vyvíjely.

Brynn vkročila dovnitř. „Faith?“

Vzhlédla, vyplašená, a její obvykle dokonalá řasenka jí stékala po tvářích.

To určitě kvůli těm jejím dvěma pubertálním synům, kteří se neustále dostávali do nějakých problémů, a Faith si začínala dělat starosti, že ten starší jede v drogách.

Brynn poklekla vedle ní. „Faith, co se stalo?“

Faith pevně zavřela oční víčka a zavrtěla hlavou.

„Brynn!“ zaburácel Reggie ze své kanceláře. Dveře se s trhnutím otevřely a její bělovlasý šéf vyšel ven. „Brynn, naklusej dovnitř.“

Střelila po něm pohledem a znovu obrátila pozornost k Faith. „Jsi v pořádku?“

Jemně si otřela nos. „Ano, jen… už běž.“

Brynn vstala a následovala Reginalda H. Gunna, jednoho z majitelů, dovnitř kolem jmenovky na dveřích nesoucí jeho jméno. Zdi místnosti byly lemovány regály napěchovanými právní literaturou a každý roh byl zaplněn stohem krabic se spisy. Reggie obešel svůj přeplněný stůl a Brynn si všimla saka s jemným proužkem, přehozeného přes opěradlo jeho křesla. Hedvábný růžový kapesníček zastrčený v přední kapse jí napověděl, že se chystá jít později k soudu.

„Zavři dveře, buď tak hodná.“

Uposlechla jeho nevrlý příkaz a naposledy rychle pohledem zkontrolovala Faith, zatímco pomalu dovírala dveře.

„Posaď se,“ vyzval ji.

„Postojím. Co se děje?“

Reggieho kožené křeslo zavrzalo, když se do něj usadil. Prohrábl si prsty husté vlasy.

„Volal mi Nate. Jeniffer Ballardová byla včera v noci zavražděna.“

Brynn se zapřela o zeď. „Co –?“

„Ještě neznám všechny podrobnosti, ale zavraždili ji někdy včera večer v jejím domě.“

Zavraždili.

Brynn ztuhla krev v žilách. Krásná, bystrá Jen Ballardová zavražděna. Ta slova k sobě nešla do jedné věty.

Přistoupila blíž k Reggieho stolu. „Jak?“

„Nevím, jasný? Ještě jsem ani neměl čas mluvit s tamní policií. A je tu ještě něco –“

Ozvalo se rázné zaťukání na dveře. Ross nakoukl dovnitř a okamžitě zaměřil pohled na Brynn. „Už jsi mu to řekla?“

„Řekla mi co?“ vyzvídal Reggie.

Ross vešel do kanceláře, nevnímaje napětí, které se v místnosti vznášelo. „Perez se pohřešuje. Měli jsme si projít jeho svědeckou výpověď v devět, ale schůzka neproběhla.“

„Zkus jeho přítelkyni.“

„Neviděla ho a neslyšela o něm několik dní.“ Ross mrknul po Brynn a zamračil se. „Děje se něco?“

Odkašlala si. „Jen Ballardová.“

„Co je s ní?“

„Byla zavražděna,“ oznámil Reggie.

Rossovi spadla brada. „Cože?“

„Zabili ji v jejím domě včera v noci. Nahoře v Sheridan Heights, hned za Dallasem,“ vysvětlil mu Reggie. „Asi před dvaceti minutami jsem dotelefonoval s Natem.“

Ross střelil pohledem po Brynn, jako by mu snad měla vysvětlit, co se právě doslechl, ale to nemohla. Dvaačtyřicetiletá žena, která kdysi bývala jejich šéfovou, jejich rádkyní a jejich přítelkyní, byla mrtvá.

„A co je ta další věc?“ zeptala se Brynn Reggieho. „Říkal jsi, že je tu ještě něco.“

Reggie upřel pohled na Brynn. Byl to zkušený soudní advokát, ve vytváření napětí měl praxi, ale ten vážný výraz v jeho tváři byl až příliš skutečný.

„Co je to?“ naléhal Ross.

„James Corby je venku.“

Brynnino obočí vystřelilo vzhůru. „Venku?“

Ross postávající vedle ní zalapal po dechu.

„Uprchl.“

„Děláš si z nás srandu?“ Ross se chytil za hlavu. „Jak je sakra možný uprchnout z vězení s maximální ostrahou?“

Reggie zabodl pohled do Brynniných očí. „To nevím.“

Ale věděl. A stejně tak to věděla i Brynn. Jako asistentka státního zástupce vyšetřovala Brynn případ Jamese Corbyho spolu s tehdejší hlavní státní zástupkyní Jen Ballardovou. Brynn tak měla možnost si všimnout, že James Corby není jen násilník a sadista, ale že je taky chytrý. Děsivě chytrý. A ta představa, jak prchá z vězení, číhala v nejtemnějších koutech Brynniny mysli už roky.

Cítila, jak se jí svírá hrudník. Položila si dlaň na hrudní kost a snažila se nadechnout. Ale byl to Ross, kdo se ohnul v pase a vypadal, že se pozvrací.

„Kruci!“

„Hej,“ vyštěkl Reggie. „Tady se zvracet nebude.“

Ross se napřímil a potřásl hlavou. „Tohle je šílený. Kde jsou ksakru federálové?“

„Pracují na tom,“ odvětil Reggie. „Tohle náhodou vím. Nate říkal, že ti na tom dělají už od samého začátku.“

„A to má být odkdy?“ vyzvídala Brynn.

„Od středy.“

„On uprchl ve středu, a my se o tom dovídáme až teď?“

Ross utrousil řadu jízlivých poznámek.

„Co to pro nás znamená?“ dožadoval se Ross. „Náš proces začíná v Dallasu za tři dny, hned po zatracený vraždě Jen –“

„To znamená, že musíme jednat,“ řekl Reggie. „Já už jsem nějaká opatření přijal.“

„Co tím myslíš?“ Brynn se nepodařilo skrýt v hlase jisté pochybnosti. Už měla tu čest s mnoha kriminálníky a považovala se za celkem znalou pouličního způsobu života. Ale o jakých „opatřeních“ to Reggie mluvil? Měl v plánu naskočit do svého mercedesu a honit uprchlého trestance?

„Najmout ochranku,“ vysvětlil Reggie. „Nejlepší možnou.“

„Bodyguardy?“ zamrkala. „To nemůžeš myslet vážně.“

„Myslím.“ Zkontroloval hodinky a zvedl telefon.

„Počkej, vydrž.“ Brynn pozvedla ruku. „Než se unáhlíš a někoho zavoláš, měli bychom si nejdřív o naší ochraně promluvit s šerify tam nahoře. Tohle snad připadá jim, nebo ne? Ta soudní budova spadá pod jejich pravomoc.“

Reggie jí věnoval temný pohled. „Tahle advokátní kancelář tam nahoře zrovna moc přátel nemá. Jak moc dobře víš.“

„Vlastně nás tam přímo nesnášejí, Reggie,“ hlesl Ross.

„Přesně to jsem tím chtěl říct. Nemůžeme se spoléhat na to, že pro nás místní něco udělají.“

„Ano, ale je to jejich práce,“ opáčila Brynn.

„Jo, a naše práce je vyhrát ten proces. Nechci, aby moji dva nejlepší advokáti byli vystrašení a nepozorní.“

Brynn byla stále v šoku. Ale ne natolik, aby si neuvědomovala, jak děsná otrava to bude, až jí bude neustále v patách nějaký bodyguard. Tohle byl největší případ její kariéry. Reggie jí svěřil na starost úplně všechno, od výběru porotců až po závěrečnou řeč. Strávila přípravami nespočet hodin, a ještě jí dost práce zbývá.

„Ano, ale… bodyguardi? Bude jich víc?“ Snažila se to uhrát na finanční stránku věci. „To bude drahé.“

„To ano.“

„Poslechni, Reggie, vážím si tvého návrhu.“ Hodila pohledem po Rossovi. „My oba, ale –“

„Žádné ale. To není návrh. Už jsem jim volal.“ Pohlédl na Rosse. „A teď zpátky k tomu Perezovi, předal jsi to Buldokovi?“

Ross zakroutil hlavou a Reggie s bouchnutím ťukl do telefonu na stole.

Buldok alias John Kopek, známý taky jako Bull, byl soukromý vyšetřovatel, jehož číslo měl Reggie uložené na seznamu rychlé volby vytáčení. Brynn jen zakroutila hlavou. Cítila se jako přejetá a její šéf už byl zpátky v pracovním nasazení.

„Bulle, tady Reggie. Potřebuju zaměření polohy.“ Přitiskl si sluchátko ke košili a obdařil Brynn přísným pohledem. „Máš případ, na který se musíš připravit. Měla by ses do toho pustit.“

× × ×

Erik Morgan byl už skoro venku, když se najednou všechno podělalo.

Ohlušující prásk.

Oblaka kouře.

Zastavil se v úzké chodbě a upravil si polohu zbraně na rameni. Vzduch kolem něj vytrvale vířil. Pot mu stékal do očí. Ale snažil se nemyslet na nic, co by ho rozptylovalo, zatímco spolu s kolegy z týmu zaujímali pozice.

Držel zbraň zvednutou, a když nakoukl za roh, okamžitě si všiml dvou postav. Po jeho pravici muž držící pistoli. Nalevo pak mladá dívka s telefonem v ruce. Erik na muže vypálil dvě rány, trefil ho přímo do hrudi.

„Vzduch je čistej!“

Přeběhl ke dveřím a zastavil se na jejich prahu, aby zkontroloval výskyt nepřátel v okolí.

„Vzduch je čistej!“ opakoval a vydal se po schodech dolů.

Jedno patro. Druhé. Pak se nad ním s bouchnutím otevřely dveře.

Prásk!

Spadl na něj prach, Erik si dobil pistoli a vyrazil dál. Už jim nezbývalo moc času. Cítil to. Víc kouře, víc křiku. Slyšel za sebou kroky svých kolegů.

„Běž, běž, běž!“ křičel někdo za ním.

Boty těžce dupaly, když čtyři muži nesoucí víc než tři sta padesát kilo mrtvé váhy sbíhali dolů po schodišti. V přízemí se Erik zastavil u překližkových dveří. Jeho kolega je vykopl a nakoukl dovnitř, aby zkontroloval oblast.

„Je to čistý!“ zařval Hayes.

Erik ho skrz dveře následoval ven a opustil cvičnou budovu v oblacích kouře a prachu. Posledních padesát metrů k betonové barikádě sprintoval, pak padl na kolena do bláta a položil si zbraň na zem.

„Dvě minuty a čtyřicet šest sekund.“

Erik vzhlédl a viděl, jak se nad ním tyčí Jeremy Owen se stopkami v ruce. Bývalý odstřelovač od mariňáků nevypadal spokojeně.

Chlápek, co hrál roli Erikova chráněnce, zasténal a posadil se. „Co se to tam sakra stalo?“

Hayes zakroutil hlavou. „Nic jsem neviděl.“ Mrknul zpátky směrem k cvičné budově; k domu vybavenému místnostmi, halami a schodišti, kde nacvičovali boj z těsné blízkosti a záchranné akce. Použili i světlice a dýmové granáty, aby vyvolali větší chaos.

Erik sledoval Hayesovu práci a viditelnost nebyla jeho jediný problém. Hayesův chráněnec měl na triku barevnou skvrnu o velikosti fotbalového míče. Kdyby se střílelo ostrýma, byl by ten chlap mrtvej.

„Dobrá, všichni vztyk,“ nařídil Jeremy. „Mazejte do sprch, sejdeme se na jižní střelnici v patnáct nula nula.“

Erik vstal a pomohl kolegovi na nohy. Otřel si pot z tváře o vnitřní stranu paže a zadíval se do slunce. Dnes bylo šestatřicet – ve cvičné budově ještě víc – a jeho oblečení bylo nasáklé potem.

Všichni si sebrali svou výzbroj a odešli. Jeremy upoutal Erikovu pozornost a naznačil mu, aby se s ním šel projít po dráze.

„Jak to šlo s Beckerem?“ zeptal se Jeremy, když už byli hluboko v lese.

Hayes Becker, šestadvacet let, z Roanoke ve Virginii. Jakožto vedoucí týmu musel Erik pomáhat hodnotit kandidáty, kteří se chtěli připojit k elitní linii Wolfe Security, a Hayes to dotáhl až do posledního kola.

„Ještě není připravený,“ vyjádřil se Erik. „Ale zlepšuje se.“

„Co si myslíš o jeho schopnostech?“

„Jeho taktické řízení je dobré. Výsledky z fyzických testů jsou mimořádné. Ale musí zapracovat na střelbě.“

Jeremy zabručel. „To je vždycky s těmihle přeběhlíky z FBI problém.“

„Takže zůstává?“

Jeremy přikývl.

Prošli se podél běžecké a překážkové dráhy. Trasa byla umístěna mezi vysokými borovicemi původem z východního Texasu a zkonstruovali ji podle modelu cvičné dráhy SEAL v Coronadu. Jejím vrcholem, ve smyslu výšky, ale i fyzického úsilí, byla dvacet metrů vysoká lezecká síť, kterou právě teď zdolávalo pár čerstvě přibraných nováčků. Měli na sobě olivově zelené uniformy, aby byli k rozeznání od skutečných agentů Wolfe, kteří nosívali černou.

Erik hodnotil trénink z dnešního odpoledne, v duchu si sepsal seznam věcí, na kterých bude muset Hayes ještě zapracovat. Každý tým, který nasadili do akce, byl pouze tak silný jako jeho nejslabší článek a nováčci se buď museli snažit dohnat tempo, nebo vypadnout.

„Budu se mu chvíli věnovat,“ nadhodil Erik. „Na střelnici vypálíme pár zásobníků a uvidím, jestli dokážu přijít na to, v čem je problém.“

„Dobře. Dám vědět Liamovi.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Oko za oko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.