Jiří

Kratochvil

Liška

v dámu

Druhé město

Brno 2018

© Jiří Kratochvil, 2019

Illustrations © Jan Pražan, 2019

© Druhé město — Martin Reiner, 2019

ISBN 978-80-7227-413-0 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7227-819-0 (e-kniha)

Všem liškám

v mém životě

První část

Adopce

Hospodář mlčky prošel kolem svého velikého portrétu provedeného v optimistických barvách a teprve pak se rozhlédl. Tak tohle je ten zázračný chrám vědy, celý vystavěný z podmíněných reflexů, tak jak egyptské sarkofágy se stavěly — Hospodář se zamyslel — no možná z trusu velbloudů, ne?

Stáli před ním v bílých pláštích, jen trochu pokálených zvířecími výkaly, jak se sluší a patří při jejich vědecké práci.

Tak kde to máte, molodci?

Vedli ho bludištěm chodeb, kde ještě dvakrát potkal svůj vlastní portrét a jednou portrét I. P. Pavlova. Otázkou ovšem je, pomyslel si Hospodář, jestli portrét I. P. Pavlova má být stejně veliký jako můj vlastní. Přece tady musí být určitá hierarchie mezi tím, kdo na povel naučil psy slintat, a tím, kdo na povel naučí slintat celý svět. Dobrá, dám pokyn ke zmenšení portrétu I. P. Pavlova, anebo ke zvětšení mého vlastního. To už nechám na nich, na mládencích, kterou alternativu zvolí, ať mají pocit svobodného rozhodnutí. To si rozhodně zaslouží za to, jak zdárně pokročili v práci s podmíněným reflexem. Nu uvidíme, co všechno vykouzlili z odkazu mrtvého akademika.

Tady. Za sklem, v nevelikém doupěti, poprvé uviděl liščí mládě, malou lištičku.

Zvedněte to sklo, přikázal.

Nezlobte se, Hospodáři, ale to bychom vůbec nedoporučovali. Ledasco si už osvojila, ale ještě pořád v ní přežívají zvířecí pudy. Má velice ostré zoubky.

Zvedněte sklo!

Hospodář směle natáhl ruku a v tu chvíli se lištička vztyčila na zadní, pateticky se rozmáchla a pronesla s dosud ještě nevycepovanou výslovností: Buď zdráv, Josife Vissarionoviči, ty nesmrtelný strůjče obecného i specifického.

Hospodář jen na okamžik strnul, ale pak dokončil svůj pohyb a ukazováčkem se dotkl zrzavé štětinky na hlavičce liščátka. Stáhl ruku, zatáhli sklo a lišče se zas spustilo na všecky čtyři.

Nesmrtelný strůjče obecného i specifického… Odkud má tenhle příměr?

Už z vlastní hlavičky.

Lépe by bylo: nesmrtelný budovateli spravedlivého světa. A taky ta výslovnost je zatím nic moc!

Všechno napravíme, Hospodáři. Až přijdete příště, bude z ní už liščí komsomolka. Taky vám samozřejmě nemůže tykat.

Tak to zas pozor. Tykání zachovejte. Budiž zřejmé, že Hospodář má přímý kontakt i s celým přirozeným světem. Sám si ji vezmu na starost. Sám ji povedu a vyvedu až k nejvyšším metám. Budete mě tady teď mít každou chvíli, a nasedl do přistavené limuzíny ZiL.

Není pochyb, podařilo se jim posunout od akademikových slintajících psů. Nasadit našim zvířatům do hlaviček druhou signální soustavu je stejně důležité jako připravovat k vystřelení do vesmíru naše sputniky. A to z hlediska obecného, ale i specificky vojenského. Abychom mohli hospodařit na celé téhle planetě, uzavřel Hospodář svou myšlenku, musíme ji ovládnout jak shora z kosmu, tak i zespodu, ze zvířecích hlaviček. Hospodář teď častěji pendloval mezi Moskvou a gorodom Petra Velikého, mezi Kremlem a Institutem I. P. Pavlova.

_______

Jsme teď někde na konci čtyřicátých let, řekněme v září, říjnu 1948. Z prostorné železničářské budovy v Brně na Leninově ulici vystěhovávají železničáře a místo nich se tam nastěhovávají policajti, především policajtská elita, oddíly Státní bezpečnosti, tedy estébáci. Nastal čas policajtů a železničáři jim musí uvolnit místo. Přistavená železničářská nákladní auta hltají vystěhovávaný nábytek, zatímco přistavené policajtské náklaďáky chrlí nastěhovávaný nábytek.

Drobně se rozprší a stěhování na chvíli uvízne a dole na chodbě se teď mačkají zbrusu nové estébácké kancelářské stoly s postaršími železničářskými kancelářskými stoly. Železničáři se pokoušejí dívat přátelsky na estébáky a ti se na ně na oplátku pousmějí, a dokonce jim nabídnou cigarety, a to se podívejme: ameriky. Pánbů s námi a zlé pryč, zatím to vypadá, že budou stejně slušní lidi jako my, pomyslí si jeden ze železničářů, zaklíněný mezi dva policejní a jeden železničářský stůl.

Déšť ustal a stoly, židle, křesla, skříně, regály, kartotéky, komody a paravány se zas rozběhnou oběma směry. A mezi stěhovači teď uvidíme i našeho sympatického hrdinu, mladíčka, kterému říkejme Pavlík. Je zapřažen do stěhováckých popruhů a míjí se teď se železničáři taky zapřaženými do popruhů a snaží se na ně usmívat, ale nenabídne cigarety, protože je zatím nekuřák.

Pavle, hned shoď ty popruhy, od toho tady máme jiný lidi. A pojď dál, tady budeš sedávat. Je to náš kanclík a já jsem tvůj řídící orgán.

A zatímco Pavlík si poslušně sedá, kapitán Mišna rázuje místností, kterou mu přidělili, přejede dlaní po zdi a okem pak zas po té protější, z níž ještě trčí nějaký hřeb, přešlapuje v pohozených papírech a kopne do něčeho mezi stoly. A zapálí si a nabídne z balíčku Pavlíkovi, ale ten zavrtí hlavou. No kouřit se budeš muset naučit, každej správnej chlap kouří.

Věděl dopředu, že chce mladého inteligentního dělňase, kterého si sám zapracuje a dál povede. A nejenže pečlivě prošel kádrové materiály všech brněnských fabrik (samozřejmě kromě textilek, kde jsou dělnice), ale byl tak důsledný, že si do těch fabrik zašel a opíraje se o své poznámky z kádrových materiálů prohlédl si hodně zblízka ty mladé dělníky, které si troufl považovat za nejnadějnější, a s některými z nich postál a prohodil pár slov. A tak našel Pavla. Pracovitý, spolehlivý, ovladatelný, ale přitom zároveň schopný vlastní iniciativy, když je zapotřebí. Přesně to, co Mišna hledal. To sice nevyplynulo, ani nemohlo vyplynout, z kádrových materiálů a snad ani z toho setkání tváří v tvář, ale především z Mišnova instinktu či intuice. Kapitán Mišna byl obdařen málem zázračnou schopností hbitě se orientovat v lidech. To byl dar, který ho dosud nikdy nezklamal, a o němž věděli i jeho kolegové z ústředí a uváděl je do rozpaků. Aniž by si to někdy přiznali, měli z Mišnova instinktu trochu strach.

Potřebujem mladé, odvážné zastánce zákona, silná ramena spravedlnosti. Pečlivě jsem vybíral a rozhodl se pro tebe. Budeš časem pověřen velice delikátním úkolem. Ale napřed si tě samozřejmě vyzkoušíme.

Pak zvedne židli a přinese si ji k Pavlíkově židli.

A jak jsem už řekl, velice zvláštní, delikátní úkol, ale než ti úkol svěřím, tak si projdeš povinným výcvikem. A zatím budeš jen takříkajíc „šlapat chodník“, čeká tě měsíc té nejpodřadnější práce. Ale právě v těch drobných, zdánlivě bezvýznamných úkolech se nejlíp ověřuje pečlivost a spolehlivost. I to měj na paměti. Vstupuješ do té nejelitnější armády, která má ty nejpřísnější regule, a je to vlastně taky cosi jako klášterní řád, jestli mi rozumíš. Nebo chceš-li ještě jinak, je to svým způsobem taky manželství: odevzdáváš nám své tělo i svou duši a slíbíš nám věrnost v časech dobrých i zlých, dokud nás smrt nerozdělí.

A tady ti už pro dnešek padla. A tak si ještě skoč rozloučit se do fabriky. Už se s nima nebudeš vídat. A samozřejmě se nedozví, kde teď seš. Loučíš se tu se světem tak, jaks ho dosud znal, a patříš už jenom nám. Do policejní rodiny.

Mišna stojí u okna a dívá se, jak Pavlík opouští budovu a jak se na druhém chodníku na okamžik zastaví a ohlídne.

A už za hodinu naklušou uklízečky. Vevalí se tam celé stádo uklízeček a postupně zaplní všechny místnosti. Odtahují nábytek do chodeb, vymetou podlahy, stáhnou je navlhčeným hadrem a potom parkety připraví na drátkování. A pak už jen klečí a drátkují, aby parkety nakonec, ale to už hodně po půlnoci, ošetřily hydrovoskem. A znova zas naklušou příští den a opatrně přetahují nábytek zpátky, a to na plstěných podložkách, aby parkety nepoškodily a zároveň je tak i doleštily. A v každé z místností jedna z uklízeček drží plánek rozmístění nábytku a ukazuje ostatním kam co. A následuje umývání oken. A na závěr ještě rozvěsí obrazy, Gottwalda, Lenina, Stalina a Felixe Dzeržinského, velitele slavné a obávané Čeky, centra boje proti kontrarevoluci. A bývalý vznosný palác ředitelství železnic je už připraven na nové poslání: tady bude centrála brněnské Státní bezpečnosti a taky část jejích vyšetřoven. A tak pospolu s pražskou centrálou na Bartolomějské je už živým srdcem a mozkem, ale i duší naší nové, revoluční vlasti.

A pak to ještě přijde někdo zkontrolovat a plácne jednu z uklízeček po zadku. Ale ihned se vrátí a omluví se za to plácnutí a plácne místo ní dva jiné, krásnější zadečky.

Kapitána Mišnu si zavolal jeho nadřízený, plukovník Sad.

Sad má ve své pracovně nádherný portrét Stalina. Veliký 146,2 × 108,5 cm a ve výrazných barvách, originál malovaný údajně slavným ruským malířem Iljou Repinem. Alespoň se to o portrétu traduje. A darovaný prý Sadovi před pěti lety, ještě za války, za jeho ruské emigrace, samotným Stalinem. A ten portrét ho teď zavazuje, jak to Sad nejednou vyslovil.

Ukáže Mišnovi na křeslo a nechá ho chvíli jen tak sedět a sám stojí, opíraje se zády o zeď, a jen se na Mišnu mlčky dívá.

Ano, řekne potom, podíval jsem se na materiály Pavla Sopka. Sotva odrostlý klukovským kraťasům a vždyť mu možná ještě teče mlíko po bradě. Nepřestřelils? To má být jakýsi tvůj Pavlík Morozov, ten slavný revoluční geroj, sovětský mučedník, co statečně udal svého otce kulaka orgánům Čeky, a reakční vesničané ho pak zamordovali?

Ručím za něho hlavou.

Tak abychom si potom s tvou hlavou nezahráli jak s kopacím míčem. No, ve skutečnosti ti plně důvěřuju. Taky jsem slyšel, že máš specielní čuch na lidi. Hned víš, co v kom je. Vot otlično. Koneckonců seš soudruh, který prošel protinacistickým odbojem a německým koncentrákem, seš zocelený tím nejradikálnějším způsobem. Když budeš cokoliv potřebovat, u mě máš dveře vždycky otevřený.

Po jeho odchodu jde k telefonu, zvedne sluchátko, chvíli ho jen tak drží, ale pak zas položí.

Posuňme to kousek dál v čase i místě. Maličká vinárnička U Roztlačilů, vmáčknutá mezi dva mohutné duby, a to hned na kraji lesoparku pod Špilberkem. Roztlačilům už nepatří, ale zavedený název si ještě krátce podrží. Mišna si vinárnu na dnešní večer rezervoval jen pro sebe a Pavlíka. Pavlík si mezitím prošel nezbytným výcvikem a ukázněně si tak absolvoval i tu nejpodřadnější službu. Teď věděl, že tohle bude klíčový večer, dnes se rozhodne o jeho dalším osudu. Číšník vyniká svrchovanou diskrétností a ukáže se teprve, až Mišna zvedne ruku. Potom přinese už předem připravenou večeři a k ní dobré víno. A při večeři se Mišna drží kasárenské zásady, při jídle se nemluví. Ale sotva dojedli a utřeli si ubrouskem brady, ujal se slova.

Je dobré vědět, že nebojujeme s jednotlivci, ale často s celými rodinnými klany. Nepřátelské fabrikantské a statkářské rodiny jsme už zbavili jejich fabrik a statků a naložili s nimi tím nejradikálnějším způsobem, těch se už nemusíme bát. Daleko nebezpečnější se nám dnes jeví rodinné klany ze středních vrstev. Rodiny intelektuálů jsou až po uši ponořeny do své nenápadnosti, aby unikly naší pozornosti. Však právě tam to kvasí nepřátelskými idejemi a chce to trvalý dohled. Vybral jsem ti jednu z těch rodin, rodinu Kramerových. On učí na vysoké bohemistiku, ona na gymplu. Takže na první pohled opravdu nenápadná kantorská rodina. Ale Kramerův otec byl před válkou známým historikem, masarykovcem, a tak mají příznivce v zahraniční. A bratr Kramerové je kněz. Vybral jsem ti právě Kramerovy, protože mám nos na zvlášť zajímavé rodiny. A takové hnízdo idejí může být nebezpečné svými kontakty. Nejenže se jim pověsíš na paty, ale zjistíš taky všechno o lidech v jejich okolí. Ale pozor. Sám se jim nesmíš ukázat. Budeš mít dostatečné prostředky, abys kolem nich rozprostřel síť informátorů, a tu budeš mít pod palcem. A za pozornost stojí i jejich rodinné poměry a komplikace. Kramer si ho prý neudrží v kalhotách, jede po ženských jak kuny po slepicích, a to by se nám jednou mohlo hodit. A Kramerová je zas neurotička, pobývala už na psychiatrické klinice. Nic si teď nepiš. Předám ti potom složku, kde to všechno zhruba je. Bydlí na Křenové, vedle tamější školy. Tam budeš mít k dispozici správce domu. Je to jen snaživý pablb, ale pohlídá ti všechny návštěvy u Kramerů. A jednou přijde den, kdy uskutečníme můj nádherný plán, kdy učiníme několik přesných tahů, rošádu, která obrátí jejich svět naruby. A potom se nám bude hodit úplně každá položka z toho, co o nich zjistíš. Budeš teď detektiv a sběrač informací a zároveň i systematizující úředník. A pak, až nadejde čas, budu mít tu specielní roli pro tebe a troufám si tvrdit, že to bude role královská. Ale o tom zatím ani slovo.

Pak tam ještě seděli při víně, ale Mišna se už ke kauze Kramer nevrátil.

Opatřím ti samostatný solidní byt někde tady uprostřed města. A postarám se i o tvé rodiče. Žijete tam na periferii a hodně stísněně, ale to se hned napraví. Už máme byt pro tvé rodiče vyhlédnutý, jen co odtamtud vypráskáme to vydřidušské panstvo. Tohle je už pár měsíců země dělníků, těch, co ji vlastníma rukama vybudovali a vzdělali, naplnil se náš dávný sen a je teď jenom na nás, jestli si ho dokážeme ubránit. Ale jak už jsem řekl, ty budeš mít samostatný služební byt, abys nemusel své rodiče zasvěcovat do toho, co zatím musíme držet pod pokličkou.

Číšník donesl ještě jednu pistoli cabernetu sauvignonu, zametl ubrouskem stůl a počkal, až mu Mišna dá pokyn, aby zas zmizel. Svíce občas důstojně zaprskaly, zato venku už ztichl déšť, i když nad městem ještě ležely mraky překrývající hvězdy i měsíc.

Myslím, že půjdem, než se znova rozprší, navrhl Mišna. Zůstala tam už nedopitá láhev a venku je čekalo Brno pročištěné deštěm, takže se před tou malou vinárničkou, zahuštěnou Mišnovými doutníky, teď dýchalo příjemně.

Nikdy nenechávám vůz poblíž místa, kde mám co do činění, to je stará konspirační zásada, na níž lpím. Pavlík na ní ještě lpět nemusel, protože zatím žádný vůz neměl. A pak ještě chvilečku postáli mezi dvěma duby s pohledem na město, s přibývajícími světýlky pod černými mraky. Potom sestoupili ze Špilberku a zahnuli za dva rohy. A Mišna odvezl Pavlíka na periferii, do Židenic, k ošklivému domečku, kde dosud pobývá se svými rodiči.

A teď už seš náš člověk. Tak nezapomeň: v časech dobrých i zlých, a dokud nás smrt nerozdělí. A otevřel dvířka luxusního sedanu a vypustil Pavlíka do ošklivého domečku.

_______

Hospodář je zde často návštěvou, jak zas já bývám častou návštěvou v Kremlu. Jsem nejlepším výplodem fyziologického oddělení Institutu experimentální medicíny I. P. Pavlova. A Hospodář našel ve mně zalíbení. Jsi můj jediný drug a neznám jiného, řekl mi s jedinečnou upřímností, která ho jinak necharakterizuje. Je to svým způsobem naprosto neuvěřitelné, že nejlepším a jediným přítelem toho Hospodáře, po němž jsou pojmenovávány ulice, náměstí i srázné vrcholy a jehož portréty zdobí obydlí všech pokrokových lidí na celém světě, jsem právě já, zrzavá liška. Sám Hospodář to srovnal s výrokem nejpokrokovějšího sovětského spisovatele Maxima Gorkého, který se jednou zas přiznal, že jeho jediným opravdovým přítelem byl reakční spisovatel Leonid Andrejev. Svět je plný rozporů a na tom stojí marxistická dialektika. Jsem celá zrzavá, on tomu ale říká revolučně rudá. A když mě chce parádně pozlobit, tak vyrukuje s tím, že když zjistí, že se na nic jiného nehodím, vyvěsí si mě jako rudý prapor na kremelský stožár.

Ale musím se taky přiznat, že ze svého liščího údělu jsem se jen velice obtížně vydělila, totiž byla jsem vydělena. A stojím tak mezi dvěma světy, z nichž žádný už není fakticky můj. A místo abych se učila chytat zajíce a vybírat si blechy, zprovozňuju si druhou signální soustavu, šprtám slova, slova, slova, a vtom mi uteklo celý dětství.

Ale nikdy nezapomenu, jak jsem byla v Kremlu poprvé. Hospodář si mě nesl pod svou vojenskou kazajkou, jen hlavička vykukovala. A když jsme šli kolem obrovského kanónu, kterému se tu říká car-puška, dal mi nahlédnout do jeho bronzové řiti, chci říct ústí, a tiše to tam dunělo nezměrnou ruskou hrdostí. Na svém psacím stole má Hospodář cínové těžítko, zdrobnělinu pomníku Petra Velikého, jak se vzpíná na petrohradském hřebci.

Sedím vedle těžítka, zatímco Hospodář jak každým dnem podepisuje listiny, a občas zvedne hlavu, mrkne na mě a dá na mou radu. A tak mu třeba poradím: položku 258 až 342 nepopravit, nezastřelit ani neoběsit. Hospodář kývne a rázným škrtem (až z pera odletí kaňka na mou liščí oháňku) vyškrtne mnou zmíněné položky. Udělí jim milost. Ale dělá to jenom ze sympatií ke mně, protože jinak v tom nevidí žádný smysl.

Hospodář má se mnou velké úmysly. Sice ještě nevím jaké, a on to asi taky zatím neví, ale už mě na ně připravuje. Rozhodně nechce ze mě mít žádnou kremelskou zrzavou hračku, a tak se omlouvá, že mě musí podrobit tvrdému výcviku. S největší pravděpodobností budu rozvědčicí v nepřátelském světě. Proto musím být prodchnuta bolševickými idejemi, aby mi nehrozilo, že mě ten kapitalistický svět pohltí. Mám být vakcínou proti kapitalistické infekci. A tentýž mohutný kremelský psací stůl, na němž jsem dosud lehávala vedle těžítka s Petrem Velikým, je teď ringem, na kterém se pod Hospodářovým dohledem utkávám se zvířaty přepravovanými za tím účelem až ze Sibiře. Hospodář chce totiž pro mě jen to nejlepší, a tak opovrhuje zoologickou a cirkusovou zvěří, musí to být jenom nefalšované kousky z tundry, tajgy a z povodí Jeniseje. A tak se na jeho obrovském stole utkávám se sibiřskými kočkami, vlky, kojoty, rysy, kunami, rosomáky, jezevci i polárními liškami. Suverénně je porážím, ale nejsem si jista, jestli v tom nehraje roli taky to, že jsem na kremelské prostředí už adaptována, zatímco sibiřská zvířata se musí kromě mne utkat i s těmi naprosto neobvyklými podmínkami. A Hospodář soudí, že jsem příliš velkorysá, když poraženým uděluju milost. Kolikrát ti mám opakovat: chceme-li vytvořit ten nejspravedlivější svět, musíme postupovat co nejtvrději. Když se kácí les, musí lítat třísky a ty třísky musí být někdy veliké jak lodní stožáry.

Souhlasím v tom s Hospodářem, ale nevím, proč by se má velkorysost nemohla obracet k sibiřským zvířatům, v nichž není ani za mák ničeho imperialistického.

Ty mě vždycky ukecáš, praví Hospodář a nechá si ode mě zapálit lulku.

Jako pravděpodobná budoucí agentka musím znát taky cizí jazyky. A tak se učím především nejdůležitějšímu imperialistickému jazyku: angličtině. A Hospodář tak shledá, že jsem obdařena nepochybným jazykovým talentem. Žáci akademika Pavlova mě vybavili bujnou druhou signální soustavou, takže angličtinu zvládám levou nohou. I přibrala jsem si ještě němčinu a francouzštinu, ty tradiční jazyky při někdejším carském dvoře.

Hospodář mi nechal vybrat ty nejlepší profesory z Lomonosovovy univerzity. Všichni byli zaskočení tím, když se prvně setkali se svou chlupatou žačkou. Ale ještě víc mým jiskřivým jazykovým talentem. Ale nejvíc by je jistě zaskočilo, že jazykový kurz se mnou nepřežijí. Však to se dozvědí až na sám závěr, až po poslední lekci. Nejsem tím nijak nadšena: ti lomonosovovci jsou docela sympatická čeládka. Ale rozumím tomu. To, že se dozvěděli o mé existenci, je totiž stojí život.

Vlastně rozumím i tomu, že Hospodář pak dá zlikvidovat všechny zaměstnance Institutu I. P. Pavlova. Nemá zájem na tom, aby se tam objevilo něco, co by bylo ještě inteligentnější než já. Nemá zas tak veliké srdce, aby do něho mohl pojmout tolik inteligentních zvířat. A tak do Institutu namísto vědeckých kapacit naverbují potom omezence a nedomrlence a Institut se vrhne zpět a znova se tak zaplní štěkotem slintajících psů, jejichž bohaté sliny tentokrát potečou až na Něvský prospekt.

_______

Proč to popírat: Pavlíkovi to ihned přišlo velice příjemné. Byl teď členem té nejelitnější armády a přitom se pohyboval v sympatickém utajení, jako nějaké soukromé očko, o němž dosud jen čítával v ohmataných sešitcích. Pobíral plat, o jakém se soustružníkům nesnilo, a rázem byl na té nejvyšší příčce společenského žebříčku, na níž, jak mu Mišna prozradil, ho nakonec bude respektovat, kdyby došlo na věc, například i sám prezident nebo ministerský předseda, protože vláda je bez bezpečnosti nemyslitelná, ale bezpečnost přitom vládu hlídá nejenom před vnějším, ale často i vnitřním nepřítelem. A kdo je tím vnitřním, to vždycky bezpečně ví jenom bezpečnost. Takže i sám prezident si nemůže být jist, dokud mu na tu jistotu nedáme štempl. My jsme totiž nejen soldáti revoluce, ale taky její garanti a dědicové. To vpravil Mišna do Pavlíkovy hlavičky jako jakési krédo elitní armády, která teď Pavlíka definitivně přijala do svých řad.

Zatím ještě bydlel pohromadě s rodiči v tom novém pěkném bytě ve středu města, na České ulici, v tom korzovním centru Brňanů. Ještě předevčírem tam bydlela buržoazní famílie, jíž teď Státní bezpečnost prokázala kolaboraci za nacistické okupace, takže šli z toho bytu rovnou do kriminálu. Pavlíkovi rodiče tak převzali veškeré vybavení od nábytku až po peřiny v ložnici, ale to převzetí šlo tak čiperně, že v koupelně zůstal vedle kosmetiky i americký holicí strojek zapatlaný ještě buržoazními fousky a v dětském pokojíčku malý květovaný nočníček ještě s posledním hovínkem toho jejich buržoazního parchanta. Pavlík tomu nebyl moc rád: vtrhnout do světa jiné rodiny, jejíž intimní přítomnost zde byla příliš patrna. Ale přitom nepochyboval, nesměl pochybovat, že svět dneška musí být co nejrychleji zbaven lidí včerejška. Ale těšil se, že odtud už brzy vypadne: dostane přece samostatný byt, jak Mišna slíbil.

Mezitím pokračoval výcvik a jeho součástí byla tvrdá fyzická drezúra. Žádný ze špičkových sportovců nedostal takhle zabrat. Ale zároveň se takříkajíc vrátil do školních lavic. Musel se totiž dřít, lopotit se a šprtat na lekcích ruštiny. Jedna z místností estébácké centrály byla proměněna v jazykovou učebnu pro ty, co se měli připravovat na setkání s tovarišči, kteří jim budou předávat zkušenosti z moskevské policejní centrály, z Lubjanky. Učitelem ruštiny byl rodilý mluvčí, stařičký pán, provázející je čarokrásným jazykem Puškina, Lermontova, Jesenina, Majakovského, Chlebnikova i Asejeva. A učil je netoliko ruskou fonetiku, gramatiku, konverzaci, ale i lásce k tomu jazyku, když každou lekci zakončil recitací z klenotnice ruské poezie, například z Puškinovy básně K morju: Proščaj, svobodnaja stichija! V poslednij raz peredo mnoj… A Pavlík cítil, jak ho čaromoc ruských veršů rozechvívá. Ale moc si toho lektora neužil. Nahoře se totiž zjistilo, že ty lekce postupují moc pomalu a nemají praktický užitek. A kromě toho vyplynulo na povrch, že kdosi tu zanedbal kádrování toho učitele. Byl totiž z rodiny ruských emigrantů, kteří utekli před Říjnovou revolucí do Prahy. A když sovětská bezpečnost Směrš (Směrť špionam) sbírala po osvobození v Československu ruské emigranty, jeho nějak pominuli. Takže přišel čas to napravit.

Dostali nového lektora ruštiny, který sice nebyl rodilým mluvčím, ale ruštinu si osvojil, když se na konci války připojil k jednotce ruských parašutistů. Ale Pavlík cítil, o kolik přichází: vždyť tahle partyzánská ruština byla jenom cosi jako hrčení trakače oproti hře na kouzelný jazykový nástroj, jak ho dosud mohl poznat se starým pánem. Ale s oblíbeným lektorem, co mu vštípil bessmertnuju ljubov k Puškinovu jazyku, se měl ještě jednou setkat.

Každý den začínali v tělocvičně. Tady dostávali zabrat tím nejtvrdším způsobem: heslo generalissima Suvorova Hodně potu na cvičišti, méně krve na bojišti viselo nad ringem, kde cvičenci bojovali „na život a na smrt“. Ale často se taky stalo, že cvičenec po tom surovém ringu skončil na ošetřovně. Z tělocvičny se pak v houfu vraceli dlouhou chodbou, kde byla vpravo i vlevo řada dveří. Pavlíka tam cvičitel jednoho dne ještě zdržel nějakou instrukcí, totiž jak se má při tréninku správně dýchat. A tak šel potom chodbou sám, a tu se před ním otevřely jedny z dveří a Pavlík tam uviděl učitele ruštiny, starého pána, pověšeného za nohy a z jeho úst, tak asi ve výši Pavlíkových kolen, vytékala krev. Totiž už nevytékala: Michail Aksakov byl už mrtev. Jenom ho někdo v tu chvíli, kdy šel Pavlík kolem, zezadu rozhoupal, takže učitelovy oči, obráceny v sloup, vyběhly Pavlíkovi

..........vstříc.

Ten šok ho napřed přikoval na fleku a pak se úprkem rozběhl na nejbližší toaletu a tam v několika nárazech zvracel.

Ale to vůbec nebyla náhoda, soudruhu kapitáne. Přikázal jsem, aby se dveře s mrtvolou otevřely právě ve chvíli, až půjde kolem. A cvičiteli jsem zas přikázal, aby ho něčím pozdržel, aby pak šel tou chodbou sám. Ten šok totiž potřeboval, takhle už to nešlo dál. Ty totiž z něho vychováváš maminčina mazánka, ale my v něm potřebujem, když bude zapotřebí, i nemilosrdného zabijáka. Nic proti tvým záměrům nasadit ho na sledování nepřátelských rodinných klanů. Ale já ho teď taky nasadím k výslechům, musí být jedním z nás, a ne cukrovej panáček.

Ale ještě něco, nezlob se, soudruhu plukovníku, přiznal Mišna.

Ven s tím. Smelo, tovarišč!

Bojím se, že jsme něco přešvihli.

Čekám, co z tebe vyleze.

Copak my máme právo zabít ruského lektora, ať už o něm zjistíme cokoliv?

Vidím, že máš zas zbytečný starosti. Předali jsme zprávu o něm na sovětské velvyslanectví a oni nám sem poslali specielního vyšetřovatele, který si ho vzal do pucu. Napřed mu zlámal všechny kosti a potom výslech ukončil jeho smrtelnou stojkou, pověsil ho tam pěkně hlavou dolů. Byl jsem u toho a díval jsem se, jak se pracuje na Lubjance. Pořád máme co dohánět. A ještě něco, soudruhu?

Jsem přesvědčen, že by měl absolvovat taky kurzy němčiny a angličtiny. Vím od toho… ruského lektora, že Pavel má mimořádný talent na jazyky. Tu ruštinu zvládl takříkajíc levou nohou. Přemýšlím o tom, že bysme ho časem mohli poslat na Západ, za českými emigranty.

To vůbec není špatná idea. To beru, když myslíš, že by to zvládl. Takže němčinu a angličtinu. Máme v kriminále na Cejlu nějakýho profesora z filozofický fakulty. Takže ten tvůj Pavlík bude za ním chodit do kriminálu na jazykový kurzy. Přiznám se, že se mi to docela líbí.

Pavel je případ mimořádně inteligentního tvora, jaký se někdy narodí do úplně bezvýznamný rodiny.

Už jsem ti jednou řekl, že ti právě v tomhle případě plně věřím. Ale tím základním musí projít jako všichni tady. Nejsme tu žádná mateřská školka, ale soldáti veliké proletářské armády. Já ti ho neberu, veď si ho za ručičku, když to někam povede, ale vezmi taky laskavě na vědomí, že žijem v čase, kdy se rozhoduje, jaké to tady bude nejen dnes, nýbrž i zítra a pozítří.

To moc dobře vím, soudruhu. A troufám si tvrdit, že z toho mého, jak ty říkáš, Pavlíka Morozova, nakonec udělám dýku, kterou vrazíme kontrarevoluci do chřtánu.

Plukovník Sad vyprskne smíchy. Tak jo, běž si nabrousit tu tvou dýku.

Oslovil ji na poště, kde přebírala balíkové zásilky. Byla určitě starší než on, ale krásná k pohledání, jak se někdy právě takové a právě na poště objeví.

Kdybych chtěl poslat balík, který by vážil víc než deset kilo, to by šlo taky u vás?

Pravděpodobně ano.

Ale je to velice zvláštní balík.

Aha. Doneste a podíváme se.

Já bych radši, abyste se na něho podívala v kavárně Bellevue.

Aha.

Zítra v pět hodin odpoledne.

Tak to nevím. No moment. Tak jo, to by snad šlo.

A šlo to.

Takže ty seš dopravák, stáváš na křižovatkách a máváš tam pažema?

Ne, já jsem dopravák, co si ho zavolají k dopravním nehodám. A taky kontroluju řidičský průkazy a můžu zastavit auto, když jede nepřiměřenou rychlostí anebo když nedbá na dopravní značku.

A kde a kdy mi ukážeš ten svůj balík, co chceš poslat?

Ale nešlo to zas tak rychle. Teprve o dva dny později jí představí svůj byt, ten, který mu Mišna slíbil, a právě teď na něho konečně došlo: příjemná garsonka, taky ve středu města, na Kobližné ulici. A tady chválabohu ni stopa po předchozích nájemnících. Všechen nábytek tu měl svůj, jak si ho sám vybral v nábytkářském obchodě. Včetně postele.

Proč tak spěcháš a kam tak spěcháš, chlapečku? Počkej, co to… Ale to se snad přece nesmí, to je zvrhlý, bránila se, když po ní chtěl, aby teď dokořán otevřela pusu.

Já smím, já jsem soldát velké proletářské armády a tohle je moje zbraň. A já ti dám chlapečka! A vrazil jí ho až do krku, ani nekvikla.

Teprve po jejím odchodu se přece jen lekl. Představil se jí sice jako dopravní strážník, to bylo richtig, očeň pravilno, ale že svůj chuj v rauši představil jako zbraň velké proletářské armády, za to by ho asi Mišna nepochválil. Ještě párkrát se s ní setkal, aby se ujistil, že soldát velké proletářské armády jí šel jedním uchem tam a druhým zas ven. Ale potom ji radši pustil k vodě. Pocit provinění, že se s ní ukecl, byl příliš obtížný a ani výjimečná krása té poštovní lvice to nedokázala smazat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Liška v dámu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.