THE WOOL

Copyright © 2012 by Hugh Howey

Previously published in serial form

by Broad Reach Publishing/Amazon Digital Services, Inc.

Cover photo: © Apple, 2023

Translation © Jiří Engliš – dědicové, 2014

ISBN 978-80-242-6453-0

Obsah

- ČÁST PRVNÍ  HOLSTON

- JEDNA

- DVA

- TŘI

- ČTYŘI

- PĚT

- ŠEST

- SEDM

- ČÁST DRUHÁ  SPRÁVNÁ VELIKOST

- OSM

- DEVĚT

- DESET

- JEDENÁCT

- DVANÁCT

- TŘINÁCT

- ČTRNÁCT

- PATNÁCT

- ŠESTNÁCT

- SEDMNÁCT

- ČÁST TŘETÍ  VYVRŽENÍ

- OSMNÁCT

- DEVATENÁCT

- DVACET

- DVACET JEDNA

- DVACET DVA

- DVACET TŘI

- DVACET ČTYŘI

- DVACET PĚT

- DVACET ŠEST

- DVACET SEDM

- DVACET OSM

- DVACET DEVĚT

- TŘICET

- ČÁST ČTVRTÁ  ROZUZLENÍ

- TŘICET JEDNA

- TŘICET DVA

- TŘICET TŘI

- TŘICET ČTYŘI

- TŘICET PĚT

- TŘICET ŠEST

- TŘICET SEDM

- TŘICET OSM

- TŘICET DEVĚT

- ČTYŘICET

- ČTYŘICET JEDNA

- ČTYŘICET DVA

- ČTYŘICET TŘI

- ČTYŘICET ČTYŘI

- ČTYŘICET PĚT

- ČTYŘICET ŠEST

- ČTYŘICET SEDM

- ČTYŘICET OSM

- ČTYŘICET DEVĚT

- PADESÁT

- PADESÁT JEDNA

- PADESÁT DVA

- ČÁST PÁTÁ  UVĚZNĚNÍ

- PADESÁT TŘI

- PADESÁT ČTYŘI

- PADESÁT PĚT

- PADESÁT ŠEST

- PADESÁT SEDM

- PADESÁT OSM

- PADESÁT DEVĚT

- ŠEDESÁT

- ŠEDESÁT JEDNA

- ŠEDESÁT DVA

- ŠEDESÁT TŘI

- ŠEDESÁT ČTYŘI

- ŠEDESÁT PĚT

- ŠEDESÁT ŠEST

- ŠEDESÁT SEDM

- ŠEDESÁT OSM

- ŠEDESÁT DEVĚT

- SEDMDESÁT

- SEDMDESÁT JEDNA

- SEDMDESÁT DVA

- SEDMDESÁT TŘI

- SEDMDESÁT ČTYŘI

- SEDMDESÁT PĚT

- SEDMDESÁT ŠEST

- SEDMDESÁT SEDM

- SEDMDESÁT OSM

- SEDMDESÁT DEVĚT

- OSMDESÁT

- OSMDESÁT JEDNA

- OSMDESÁT DVA

- EPILOG

- POZNÁMKA PŘEKLADATELE

Věnováno Amber

ČÁST PRVNÍ

HOLSTON

JEDNA

Když Holston stoupal vstříc smrti, děti si hrály; slyšel je výskat tak, jak to dělají jenom šťastné děti. Zatímco nahoře zběsile rámusily, Holston si dával na čas. Těžkými kroky metodicky vystupoval po točitém schodišti a kovové stupně řinčely pod starými botami.

Schody, stejně jako boty po otci, vykazovaly známky opotřebení. Nátěr na nich držel už jen v nevelkých šupinkách, většinou v koutcích a na spodních stranách, kde byly v bezpečí. Jakýkoliv pohyb setřásal po celém schodišti obláčky prachu. Holston cítil vibrace v zábradlí, ohlazeném až na lesklý kov. Tohle v něm vždycky budilo úžas: jak staletí doteků holých dlaní a šoupání nohou dokáží opotřebit i pevnou ocel. Jednu molekulu po druhé, soudil. Každý život obrousí jednu vrstvu stejně, jako tohle silo obrušuje onen život.

Všechny schody byly po generacích provozu maličko prohnuté a hranu měly zaoblenou jako ohrnutý ret. Uprostřed už nebyla téměř ani stopa po drobných kosočtvercových výstupcích, jež snižovaly smekavost. Na jejich bývalou přítomnost se dalo usuzovat pouze z pravidelných zbytků po stranách stupňů, z drobných pyramidových hrbolků s ostrými hranami a skvrnkami barvy trčících z ploché oceli.

Holston zvedl nohu ve staré botě na starý schod, přenesl na ni váhu a zopakoval to. Zabral se do činnosti, kterou s sebou nesly ty nesčetné roky, otírání molekul a životů, vrstev a vrstev ošoupaných do podoby jemného prachu. A zdaleka ne poprvé si pomyslel, že ani život, ani to schodiště nejsou určeny pro takovou existenci. Úzká konstrukce té dlouhé spirály protažené podzemním silem jako slámka sklenicí nebyla stavěna pro takové zatížení. Stejně jako celý jejich válcový domov se zdála být vyrobena pro jiné účely, pro nějaké dávno zapomenuté funkce. To, co dnes sloužilo jako hlavní třída tisícům chodícím nahoru a dolů v opakovaných denních cyklech, se podle Holstonova názoru hodilo spíš k využití v tísňových situacích, dost možná pro pouhé desítky lidí.

Minul další podlaží – úsek ložnic rozložených jako dílky koláče. Když Holston vycházel posledních několik poschodí, poslední výstup, který kdy podnikne, hluk dětské radosti pršel shora ještě hlasitěji. Byl to smích mládí, duší, na které ještě nedolehlo, kde žijí, které ještě necítily tíhu země ze všech stran, které ve svých představách nebyly pohřbené, ale živé. Živé a neopotřebované a rozlévající se radostné zvuky po schodišti, výskání, jež nebylo v souladu s Holstonovými činy, s jeho rozhodnutím a odhodláním jít ven.

Když se blížil k nejvyššímu patru, jeden mladý hlas vynikal nad ostatními a Holston si připomněl, jaké to bylo být dítětem v silu – všechnu tu výuku a hry. Tehdy mu ten zatuchlý betonový válec s patry a patry bytů, dílen, hydroponických zahrad a čističek plných změti trubek připadal jako rozlehlý vesmír, obrovský prostor, který člověk nikdy nedokáže celý prozkoumat, labyrint, ve kterém se on nebo jeho kamarádi mohou ztratit navždy.

Ale ty dny byly už déle než třicet let pryč. Holstonovi dnes vlastní dětství připadalo jako něco vzdáleného dva nebo tři životy, jako něco, co si užíval někdo jiný. Nikoliv on. Těžce na něm ležely celoživotní povinnosti šerifa, jež tu minulost zatlačovaly do pozadí. A ještě později přišla třetí fáze jeho života – tajný život nesouvisející ani s dětstvím, ani s funkcí šerifa. To se rozpadaly v prach poslední vrstvy jeho samého; tři roky strávené mlčenlivým čekáním na něco, co nikdy nepřijde, každý den delší než celý měsíc šťastnějších období života.

Na vrcholu točitých schodů sjela Holstonovi ruka ze zábradlí. Zakřivená tyč z ošoupané oceli končila tam, kde schodiště ústilo do nejrozlehlejších místností celého komplexu sila: do kavárny a přilehlého salonku. Hravé výskání se teď ozývalo na stejné úrovni. Mezi porůznu rozesetými židlemi se míhaly rozzářené postavičky a hrály si na honěnou. Hrstka dospělých se snažila ten chaos usměrňovat. Holston zahlédl, jak Emma sbírá z flekatých dlaždic rozházené křídy a voskovky. Její manžel Clarke seděl za stolem s nastavěnými kelímky džusu a mísami kukuřičných sušenek. Zamával přes místnost na Holstona.

Holstona ani nenapadlo zamávat v odpověď, neměl na to energii, ani se mu nechtělo. Zahleděl se přes dospělé i hrající si děti na zamžený výjev za nimi, promítaný na stěny kavárny. Byl to největší nepřerušovaný výhled na jejich nehostinný svět. Ranní scéna. Mdlé světlo svítání zalévalo kopce bez života, jež se od dob, kdy Holston byl ještě kluk, sotva nějak změnily. Prostíraly se tam jako vždycky, zatímco on spěl životem od her na honěnou mezi kavárenskými stolky k té prázdné slupce, která z něj zbývala dnes. A za majestátně zvlněnými hřebeny těch kopců se v paprscích ranního slunce slabě třpytil známý chátrající obrys. V dálce se tam tyčily starodávné konstrukce ze skla a kovu, v nichž kdysi, jak se všeobecně předpokládalo, žili lidé nad zemí.

Dítě vylétnuvší ze skupinky jako kometa narazilo do Holstonových kolenou. Podíval se dolů a sehnul se, aby je – Susanina chlapce – pohladil, ale dítě už bylo jako kometa zase to tam a zapadlo zpět na oběžnou dráhu mezi ostatní.

Holston si náhle vzpomněl na loterii, kterou s Allison vyhráli v roce její smrti. Tiket měl stále schovaný; nosil jej pořád u sebe. Jedno z těchto dětí – byly by mu teď tak dva roky a capalo by za staršími dětmi – mohlo být jejich. Snili jako všichni rodiče o dvojnásobném štěstí dvojčat a samozřejmě se snažili ze všech sil. Když jí odstranili implantát, trávili jednu nádhernou noc za druhou pokusy proměnit ten tiket ve výhru. Ostatní rodiče jim přáli štěstí, ostatní účastníci loterie se v duchu modlili, aby ten rok naplano uplynul.

U vědomí, že mají jenom jeden rok, se on a Allison obraceli ke všemu, co jim mohlo pomoci, včetně pověr. Česnek pověšený nad postelí prý zvyšuje plodnost; dva desetníky pod matrací přivolávají dvojčata; růžová pentle, kterou si Allison svázala vlasy; šmouhy modré barvy pod Holstonovýma očima – všechno směšné, zoufalé a legrační. Snad ještě bláznivější by ale bylo nevyzkoušet všechno možné, neověřit si kdejaký hloupoučký rituál nebo povídačku.

Ale nebylo jim souzeno. Ještě než rok uplynul, přešla loterie na jiný pár. Nebylo to z nedostatku pokusů, bylo to z nedostatku času. Kvůli náhlé nepřítomnosti ženy.

Holston se odvrátil od her a zamženého výhledu a vykročil ke své kanceláři umístěné mezi kavárnou a přechodovou komorou sila. Když přecházel to území, zatoulaly se mu myšlenky k zápasu, který se tu kdysi odehrál, k zápasu duchů, kterým tu musel poslední tři roky denodenně procházet. A věděl, že kdyby se otočil a důkladně si prohlédl ten široký výjev na stěně, kdyby napjal zrak skrze stále zanesenější čočky kamer a vzdušný zákal, kdyby sledoval tu temnou vrásku na úbočí kopce, úžlabinu, která se táhla přes temnou terénní vlnu k městu za ní, rozeznal by její nehybnou postavu. Na tom pahorku bylo vidět jeho ženu. Ležela tam jako spící bludný balvan, ubývající působením vzduchu a toxinů, ruce složené pod hlavou.

Možná.

Bylo to špatně vidět; dokonce ještě předtím, než se výhled začal znovu kalit, to šlo jen obtížně rozeznat. A kromě toho byl ten výhled málo důvěryhodný. Naopak – vzbuzoval hodně pochybností. Holston se tedy rozhodl jednoduše se nedívat. Prošel tím místem přízračného zápasu své ženy, kde navěky utkvěly špatné vzpomínky, ta scéna jejího nenadálého šílenství, a vešel do své kanceláře.

„Ale, koho to tu máme tak časně?“ ozval se s úsměvem Marnes.

Holstonův zástupce zavřel kovovou zásuvku kartotéky, jíž se z prastarých útrob vydral neživotný výkřik. Zvedl kouřící šálek a teprve potom si všiml Holstonova vážného chování. „Je ti dobře, šéfe?“

Holston přikývl. Ukázal na věšák na klíče za stolem. „Cela,“ řekl.

Úsměv zástupce přešel ve zmateně pokrčené čelo. Odložil šálek a obrátil se, aby sundal klíč. Dokud byl otočen zády, Holston naposledy pohladil ostrou chladnou ocel v dlani a položil hvězdu rázným pohybem na stůl. Marnes se otočil a podal mu klíč. Holston si jej vzal.

„Mám přinést mop?“ Zástupce Marnes bodl palcem za sebe směrem ke kavárně. Pokud neměli nikoho v železech, chodili do cely jenom uklízet.

„Ne,“ řekl Holston. Kývnutím hlavy pokynul zástupci, aby ho následoval k cele.

Obrátil se. Za zády mu zaskřípala židle, jak se Marnes zvedl a vydal se za ním, a Holston došel ke dveřím. Klíč snadno vklouzl do zámku. Kvalitně vyrobené a dobře udržované vnitřní orgány dveří hlasitě cvakly. Sotva slyšitelné zaskřípání pantů, odhodlaný krok, přitažení, zařinčení a měl tu zkoušku za sebou.

„Šéfe?“

Holston prostrčil klíč mezi mřížemi. Marnes se na něj nejistě podíval, ale zvedl ruku a klíč převzal.

„Co se děje, šéfe?“

„Sežeň starostku,“ řekl Holston. Vypustil vzduch těžkým výdechem, který zadržoval už tři roky.

„Řekni jí, že chci jít ven.“

DVA

Výhled z cely nebyl tak zamžený jako výhled z kavárny a Holston strávil svůj poslední den v silu tím, že si nad touto skutečností lámal hlavu. Že by kamera na téhle straně byla stíněná před jedovatým větrem? Že by každý čistič, odsouzenec k smrti, věnoval větší pozornost výhledu, z kterého se těšil svůj poslední den? Nebo byla ta námaha darem dalšímu čističi, který v téže cele stráví svůj poslední den?

Holston se klonil k poslednímu vysvětlení. Budilo to v něm toužebné vzpomínky na jeho ženu. Připomínalo mu to, proč je zde, z vlastní vůle na špatné straně mříží.

Když mu myšlenky zabloudily k Allison, seděl a hleděl ven na ten mrtvý svět, který za sebou zanechali nějací dávní lidé. Nebyl to sice ten nejhezčí výhled na krajinu kolem jejich podzemního bunkru, ale nebyl to ani ten nejhorší. V dálce se zvedaly nízké táhlé vršky v příjemném odstínu hnědé jako lógr po kávě s tím správným množstvím prasečího mléka. Nebe nad kopci mělo stále stejnou matně šedou barvu jeho dětství a otcova dětství a dědečkova dětství. Jediným pohyblivým prvkem krajiny byly mraky. Vznášely se nad vrchy, sytě tmavé, a potulovaly se volně jako stáda zvířat z obrázkových knížek.

Ten pohled na mrtvý svět zaplňoval celou stěnu jeho cely stejně jako všechny vnější stěny nejvyššího podlaží sila, na každé jiný výřez zamžené a ještě zamženější okolní pustiny. Holstonův úsek toho výhledu sahal od kouta za skládacím lehátkem ke stropu, k protější stěně a dolů k toaletě. A navzdory lehkému zakalení – jako když se po čočce rozetře olej – to vypadalo jako scéna, do které se dá vejít, jako lákavá zející díra naproti nepřátelským mřížím vězení.

Ta iluze byla ovšem přesvědčivá jenom z dálky. Když se Holston naklonil blíž, uviděl na ohromném displeji hrstku mrtvých pixelů. V kontextu všech těch šedých a hnědých odstínů kontrastovaly ostře bílou barvou. Každý takový zuřivě svítící pixel (Allison je nazývala „zamrzlé“ pixely) byl jako okénko do nějakého jasnějšího místa, dírka o šířce lidského vlasu, která jako by zvala do nějaké lepší reality. Když se teď podíval důkladněji, viděl jich desítky. Holston přemýšlel, jestli někdo v silu ví, jak je opravit, nebo jestli vůbec někdo má nástroje potřebné k takové jemné práci. Jsou mrtvé navždy jako Allison? Budou všechny pixely nakonec mrtvé? Holston si představoval den, kdy polovina pixelů zbělá, a potom další den o generace později, kdy šedých a hnědých zůstane jenom několik desítek a potom sotva tucet, a svět se překlopí do nového stavu, kdy si lidé v silu budou myslet, že celý vnější svět je v ohni, a jediné skutečně funkční pixely budou omylem pokládány za vadné.

Anebo jsou snad na omylu už Holston a jeho současníci?

Někdo za ním si odkašlal. Holston se obrátil a uviděl na opačné straně mříží stát starostku Jahnsovou s rukama zastrčenýma do břišní kapsy laclových kalhot. S vážným výrazem pohodila hlavou k lehátku.

„Když je cela prázdná, v noci, když máte se zástupcem Marnesem po službě, tam občas sedávám a užívám si ten výhled.“

Holston se otočil zpátky, aby pohledem přelétl kalnou, neživotnou krajinu. Působila depresivně jenom ve srovnání se scénami z dětských knížek – jediných knih, které přečkaly povstání. Většina lidí o barvách v těch knihách pochybovala, stejně jako pochybovala o tom, že kdy vůbec existovali fialoví sloni a růžoví ptáci, ale Holston měl pocit, že byly věrnější než scéna před ním. Stejně jako někteří další, i on pociťoval při pohledu na ty zeleně a modře skvrnité odřené stránky něco prapůvodního, hlubokého. Ale i tak ten kalný šedý výhled ve srovnání s dusným silem vypadal jako spása, jako čerstvý vzduch, k jehož dýchání byli lidé zrozeni.

„Na téhle straně to vždycky vypadá trochu čistěji,“ řekla Jahnsová. „Totiž ten výhled.“

Holston dál mlčel. Pozoroval, jak se od jednoho mraku vířivě odtrhuje menší díl a pokračuje v letu vlastní cestou, jak se černá proplétá s šedou.

„Dostaneš večeři podle svého přání,“ řekla starostka. „To je tradice…“

„Nemusíš mi vykládat, jak to chodí,“ přerušil ji Holston. „Jsou to teprve tři roky, co jsem zrovna tady podával Allison její poslední večeři.“ Sáhl si na prsteníček, aby ze zvyku otočil měděným prstenem, a zjistil, že zapomněl, že jej před několika hodinami nechal ve skříňce na oblečení.

„Nechce se mi věřit, že už je to tak dlouho,“ zabručela Jahnsová pro sebe. Holston se otočil a uviděl, že starostka mžourá na mraky promítané na stěnu.

„Schází ti?“ zeptal se jedovatě. „Nebo ti jenom vadí, že měl zákal tolik času na to, aby se znovu vytvořil?“

Jahnsová po něm letmo blýskla pohledem a sklopila oči k podlaze. „Víš přece, že tohle nechci kvůli žádnému výhledu. Ale pravidla jsou pravidla…“

„Nikomu nic nevyčítám,“ snažil se Holston zaplašit zlost. „Znám pravidla lépe než ostatní.“ Nepatrně pohnul rukou směrem k místu, kde nosíval odznak, nyní zanechaný někde vzadu vedle prstenu. „Vždyť jsem je, sakra, vynucoval skoro celý život. I poté, co jsem si uvědomil, že jsou na prd.“

Jahnsová si odkašlala. „No, nebudu se tě ptát, proč ses rozhodl takhle. Budu prostě předpokládat, že tady bys byl nešťastnější.“

Holston se jí podíval do očí a uviděl v nich lesk dřív, než jej stihla zamrkáním rozehnat. Jahnsová vypadala hubeněji než obvykle, ve volných lacláčích působila až komicky. Vrásky na krku a kolem očí měla hlubší, než si je pamatoval. Temnější. A měl dojem, že její chrapot způsobuje upřímná lítost, nikoliv věk nebo příděly tabáku.

Náhle Holston uviděl sám sebe očima Jahnsové jako zlomeného muže sedícího na opotřebovaném lehátku, kůži šedivou od bledého přísvitu mrtvého světa za sebou, a ten pohled v něm vyvolal závrať. Hlava se mu točila, jak hledal něco rozumného, na co se upnout, něco, co by dávalo smysl. Celá ta krize, v kterou se změnil jeho život, mu připadala jako sen. Nic z posledních tří let mu nepřipadalo skutečné. Už nic se mu nezdálo skutečné.

Obrátil se znovu k hnědým kopcům. Měl pocit, že koutkem oka zahlédl, jak odumírá další pixel, jak jasně bíle zazářil. Další drobné okénko otevřené, další zřetelný průhled skrz iluzi, o které se naučil pochybovat.

Zítra přijde moje vykoupení, pomyslel si Holston divoce, i kdybych tam venku zemřel.

„Už jsem starostkou příliš dlouho,“ řekla Jahnsová.

Holston se ohlédl a uviděl, že její vrásčité ruce svírají chladné ocelové tyče.

„Dobře víš, že naše záznamy nejdou až na začátek. Sahají jen k povstání před jedním a půl stoletím, ale od té doby žádný starosta neposlal na čištění víc lidí než já.“

„Promiň, že ti tím přitěžuji,“ pravil Holston suše.

„Nemám z toho žádné potěšení. To je všechno, co tím chci říci. Vůbec žádné potěšení.“

Holston mávl rukou k velké obrazovce. „Ale budeš první, kdo se zítra podívá na zřetelný západ slunce, co?“ Nelíbilo se mu, jak to znělo. Holston neměl vztek na svou smrt, na svůj život, nebo na to, co přijde po zítřku, ale roztrpčení z Allisonina osudu ho stále neopouštělo. Dál měl za to, že nevyhnutelné události z minulosti byly odvratitelné ještě dávno poté, co nabraly svůj směr. „Zítra se vám všem bude výhled líbit,“ zamumlal spíš pro sebe než ke starostce.

„To vůbec není fér,“ řekla Jahnsová. „Zákon je zákon. Ty jsi ho porušil. Věděl jsi, že ho porušuješ.“

Holston se díval na své nohy. Ticho mezi nimi se prodlužovalo. Nakonec promluvila starostka Jahnsová.

„Ještě jsi nevyhrožoval, že to neuděláš. Někteří z ostatních jsou nervózní, že bys nemusel čištění provést, protože neříkáš, že to neuděláš.“

Holston se zasmál. „Připadali by si lépe, kdybych prohlašoval, že senzory nevyčistím?“ Zavrtěl nad tou bláznivou logikou hlavou.

„Každý, kdo tu sedí, říká, že to neudělá, ale potom to přece jen udělá,“ řekla Jahnsová. „Všichni jsme si zvykli, že to takhle chodí…“

„Allison nevyhrožovala, že to neudělá,“ připomněl jí Holston, ale věděl, co má Jahnsová na mysli. On sám si byl tehdy jistý, že Allison objektivy neotře. A teď, když seděl na téže lavici, si myslel, že chápe, co prožívala. Měla v hlavě větší věci než samotné čištění. Většina těch, kteří byli posláni ven, byla při něčem přistižena. Byli překvapeni, že se ocitli v téhle cele a od jejich osudu je dělí pouhé hodiny. Když říkali, že to neudělají, měli v hlavě odvetu. Jenže Allison a nyní i Holston měli větší starosti. Jestli se do čištění pustí nebo ne, bylo nepodstatné; přišli sem, protože tady z nějaké šílené pohnutky chtěli být. Jediné, na čem ještě záleželo, byl ten hlavní problém toho všeho. Otázka vnějšího světa za promítaným závojem nástěnných obrazovek.

„Máš tedy v úmyslu to provést, nebo ne?“ zeptala se Jahnsová přímo. Byla na ní vidět beznaděj.

„Říkalas to sama,“ pokrčil Holston rameny. „Každý to udělá. To musí mít nějaký důvod, ne?“

Předstíral, že je mu to jedno, že ho nezajímá, proč čistit, ale většinu svého života, zejména poslední tři roky, trávil mučivými úvahami nad touto otázkou. Doháněla ho k šílenství. A jestli jeho odmítnutí odpovědět Jahnsové způsobí nějakou úzkost těm, kdo zavraždili jeho ženu, zlobit se nebude.

Jahnsová nervózně přejížděla rukama po mřížích nahoru a dolů. „Mohu jim říci, že to uděláš?“ otázala se.

„Klidně. Nebo jim řekni, že to neudělám. Mně je to fuk. Mně připadá, že nebudou spokojení ani s jednou odpovědí.“

Jahnsová na to nic neřekla. Holston se na ni podíval a starostka přikývla.

„Jestli si to rozmyslíš s tím jídlem, dej vědět zástupci Marnesovi. Bude za stolem celou noc, jak je zvykem…“

Nemusela to říkat. Holstonovi vhrkly do očí slzy, když si vzpomněl na tuto část svých někdejších povinností. Seděl u tohoto stolu před dvanácti roky, když byla k čištění odsouzena Donna Parkinsová, i před osmi lety, když přišel čas Jacka Brenta. A strávil noc vleže na podlaze, přitištěný k mřížím, jako úplná troska, před třemi lety, když byla řada na jeho ženě.

Starostka Jahnsová se měla k odchodu.

„Šerifovi,“ zabručel Holston, než se ocitla z doslechu.

„Prosím?“ zastavila se na opačné straně mříží Jahnsová, šedivé huňaté obočí trčící nad očima.

„Marnes je teď šerif,“ připomněl jí Holston. „Ne zástupce.“

Jahnsová poklepala klouby na železnou tyč. „Vezmi si něco k jídlu,“ řekla. „A nebudu tě urážet návrhem, aby ses trochu prospal.“

TŘI

O tři roky dříve

„To mě podrž,“ ozvala se Allison. „Zlato, tohle si poslechni. Tomu neuvěříš. Víš, že bylo víc povstání než jen jedno?“

Holston zvedl hlavu od složky, která mu ležela rozevřená na klíně. Štůsky papírů rozprostřené kolem něho zakrývaly postel jako sešívaný přehoz – stohy a stohy archivních záznamů, které bylo třeba roztřídit, a nových stížností k vyřízení. Allison seděla u svého stolku v nohách postele. Bydleli v jednom oddílu sila, jenž byl během desítek let rozdělen pouze dvakrát. Měli tak dostatek místa na takový luxus, jako byly stolky a opravdové široké postele místo paland.

„Jak bych to asi tak mohl vědět?“ zeptal se jí. Jeho žena se otočila a odhrnula si pramen vlasů za ucho. Holston máchl složkou k monitoru jejího počítače. „Celý den vyhrabáváš stovky let stará tajemství a já o nich mám vědět dřív než ty?“

Vyplázla na něho jazyk. „To se tak říká. Je to jeden z možných způsobů, jak tě informovat. A proč nejsi zvědavější? Neslyšel jsi, co jsem právě říkala?“

Holston pokrčil rameny. „Nikdy bych nepředpokládal, že to povstání, o kterém víme, bylo první – jenom že bylo zatím poslední. Jestli jsem se ze své práce něco naučil, je to to, že žádný zločin ani davové šílenství nejsou vůbec originální.“ Pozvedl složku, která mu ležela vedle kolena. „Myslíš, že tohle je první zloděj vody, kterého kdy silo zažilo? Nebo ten poslední?“

Allisonina židle zaskřípala na dlaždicích, když se k němu obrátila čelem. Na monitoru na stolku za ní mrkaly útržky a fragmenty dat, které vylovila ze starých serverů sila, pozůstatky dávno smazaných a nesčetněkrát přepsaných informací. Holston stále nechápal, jak proces záchrany dat funguje, nebo proč někdo natolik chytrý, aby to uměl, je tak hloupý, aby miloval zrovna jeho, ale bral oboje jako fakt.

„Skládám dohromady sérii starých zpráv,“ řekla. „Jestli jsou pravdivé, znamená to, že se něco jako naše staré povstání pravidelně opakovalo. Zhruba po každé generaci.“

„O starých časech toho moc nevíme,“ poznamenal Holston. Promnul si oči a pomyslel na všechno papírování, které nestíhá. „Třeba neměli systém na čištění senzorů, co ty víš? Vsadím se, že se tenkrát výhled nahoře jenom zamlžoval a zakaloval, až z toho lidem přeskočilo, začali se bouřit a nakonec pár lidí vyhnali, aby věci napravili. Nebo to možná byla jenom přirozená kontrola populace, víš? Před loterií.“

Allison zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne. Začínám si myslet…“ Odmlčela se a rozhlédla se po papírech kolem Holstona. Pohled na všechny ty zaznamenané přestupky ji zřejmě vedl k tomu, aby důkladně zvažovala, co řekne. „Nechci vynášet žádné soudy, netvrdím, že někdo byl nebo nebyl v právu, nebo něco podobného. Jenom chci připustit možnost, že servery nevymazali rebelové při povstání. Přinejmenším to neproběhlo tak, jak nám to vždycky říkali.“

To upoutalo Holstonovu pozornost. Záhada prázdných serverů, zmizelé minulosti předků lidí ze sila, je pronásledovala všechny. Vymazání už zůstávalo jenom coby mlhavá legenda. Zavřel složku, na které pracoval, a odložil ji stranou. „Co to podle tebe způsobilo?“ zeptal se manželky. „Myslíš, že to byla nehoda? Požár nebo výpadek proudu?“ Vyjmenoval obvyklé teorie.

Allison se zamračila. „Ne,“ řekla. Ztišila hlas a s úzkostí se rozhlédla kolem. „Myslím, že harddisky jsme vymazali my. Tedy naši předkové, ne rebelové.“ Otočila se, naklonila se k monitoru a začala přejíždět prstem po souboru čísel, která Holston z postele nedokázal rozeznat. „Dvacet let,“ řekla. „Osmnáct. Dvacet čtyři.“ Prst jí se zavrznutím sklouzl po monitoru. „Dvacet osm. Šestnáct. Patnáct.“

Holston začal dokumenty rozložené u svých nohou skládat zase do hromádek, aby si udělal cestičku ke stolku. Posadil se v nohách postele, položil manželce ruku kolem krku a zahleděl se jí přes rameno na monitor.

„To jsou data?“ zeptal se.

Přikývla. „Zhruba každých dvacet let dojde k velké revoltě. Tahle zpráva je vypočítává. Byl to jeden ze souborů smazaných při posledním povstání. Při našem povstání.“

Řekla našem, jako by tehdy už byl naživu někdo z nich nebo z jejich přátel. Holston ale věděl, co tím myslí. Bylo to povstání, v jehož stínu vyrůstali, které jako by je zplodilo – velký konflikt, jenž se vznášel nad jejich dětstvím, nad jejich rodiči a prarodiči. Povstání, jež bylo obsahem šeptandy a příčinou kradmých pohledů.

„A co tě vede k přesvědčení, že jsme servery vymazali my, tedy ti dobří?“

Zpola se otočila a nevesele se usmála. „A kdo říká, že my jsme ti dobří?“

Holston ztuhl. Stáhl ruku s Allisonina krku. „Nezačínej si. Neříkej nic, co by mohlo…“

„Dělám si legraci,“ řekla, ale tohle nebylo vhodné téma k žertování. Scházely snad jen dva krůčky ke zradě, k čištění. „Mám takovou teorii,“ pokračovala spěšně s důrazem na slovo teorie. „Bývaly to generační převraty. Tedy bylo tomu tak víc než sto let, možná ještě déle. Jako hodiny.“ Ukázala na data. „Ale potom, při velkém povstání – při tom jediném, o kterém dnes víme – někdo vymazal servery. A mohu ti říci, že to není tak snadné jako zmáčknout pár tlačítek nebo založit požár. Zálohují se i zálohy. Bylo zapotřebí promyšlené úsilí, nestačila nějaká nehoda, obyčejná sabotáž nebo běžné zrušení souboru…“

„To ti nic neprozrazuje o tom, kdo v tom měl prsty,“ připomněl Holston. Jeho žena nepochybně uměla čarovat s počítači, ale pátrání nebyl její obor; to byl jeho píseček.

„Co mi ale něco prozrazuje,“ pokračovala, „je skutečnost, že celou tu dobu docházelo každou generaci k povstání, ale od té doby už žádné nebylo.“ Allison se kousla do rtu.

Holston se posadil zpříma. Rozhlédl se po místnosti a nechal si její postřeh důkladně projít hlavou. Zmocnil se ho tíživý pocit, jako kdyby mu manželka sebrala celé pískoviště a utíkala s ním pryč.

„Ty tedy tvrdíš…?“ Poškrábal se na bradě a ještě jednou si to promyslel. „Tvrdíš, že někdo vymazal naši historii, aby nám zabránil ji opakovat?“

„Nebo ještě něco horšího.“ Vzala jeho ruku do svých. Vážnost jejího výrazu se ještě prohloubila. „Co když důvod pro ty revolty byl přímo tam, na těch harddiscích? Co když nějaká součást naší známé historie, nebo nějaké údaje zvenčí, nebo možná znalost toho, co lidi před dávnými časy přimělo, aby se nastěhovali sem – co když ta informace vyvolávala určitý tlak, který vedl k tomu, že lidem přeskočilo, nebo dostali ponorkovou nemoc, nebo prostě jen chtěli ven?“

Holston zavrtěl hlavou. „Nechci, abys takhle přemýšlela,“ varoval ji.

„Já neříkám, že od nich bylo správné začít vyšilovat,“ odvětila už zase opatrně. „Ale to, co jsem zatím posbírala, na tuhle teorii ukazuje.“

Holston vrhl nedůvěřivý pohled na monitor. „Asi bys to neměla dělat,“ řekl. „Já ani pořádně nevím, jak to děláš, a možná bys ani neměla.“

„Zlato, ty informace tam jsou. Jestli je neposkládám teď já, udělá to jednou někdo jiný. Nemůžeš nacpat džina zpátky do láhve.“

„Co tím myslíš?“

„Už jsem zveřejnila návod, jak obnovit zrušené a přepsané soubory. Zbytek IT oddělení už jej rozšiřuje, aby pomohl lidem, kteří si omylem smazali něco, co potřebují.“

„Přesto si myslím, že bys měla přestat,“ řekl. „Tohle není nejlepší nápad. Nevidím nic dobrého, co by to mohlo přinést…“

„Nic dobrého? Co pravda? Znát pravdu je vždycky dobré. A je lepší, že ji objevujeme my, než kdyby to dělal někdo jiný, ne?“

Holston se zadíval na své složky. Od chvíle, kdy byl na čištění poslán poslední člověk, uplynulo už pět let. Výhled ven se každým dnem zhoršoval a on jako šerif vnímal tlak na to, aby někoho našel. Ten tlak v silu narůstal, jako když se v kotli ohřívá pára, a hrozil výbuchem. Lidé znervózněli, když si mysleli, že se čas nachýlil. Bylo to jako jedno z oněch sebevyplňujících se proroctví. Někomu nakonec ujely nervy, někoho napadl nebo řekl něco, čeho pak litoval, a ocitl se v cele a pozoroval svůj poslední zamžený západ slunce.

Holston se probíral složkami všude kolem sebe a přál si, aby v nich něco našel. Poslal by nějakého člověka na smrt hned zítra, kdyby to mělo upustit tu páru. Jeho manželka píchala jehlou do obrovského přefouknutého balonku a Holston z něj toužil vypustit vzduch dřív, než bodne příliš hluboko.

ČTYŘI

Přítomnost

Holston seděl na jediné ocelové lavičce v přechodové komoře, mozek otupělý nedostatkem spánku i jistotou toho, co ho čeká. Vedoucí čisticí laboratoře Nelson klečel před ním a natahoval mu na nohu nohavici bílého ochranného obleku.

„Pohráli jsme si s utěsněním spojů a přidali jsme druhou stříkanou izolační vrstvu,“ říkal právě Nelson. „Mělo by ti to poskytnout víc času, než měl kdo předtím.“

Tohle k Holstonovi proniklo a připomnělo mu to, jak přihlížel, když se jeho žena vydala čistit. Nejvyšší podlaží sila s velkými obrazovkami ukazujícími okolní svět bylo při čištění obvykle prázdné. Lidé zavření uvnitř nedokázali snést pohled na to, co způsobili – nebo možná chtěli chodit nahoru a těšit se z krásného výhledu, aniž by museli sledovat, co obnáší jeho získání. Ale Holston se díval; nebylo sebemenších pochyb o tom, že se bude dívat. Přes postříbřené čelo přilby neviděl Allisonin obličej, pro objemný oblek neviděl její tenké ruce, když drhla a otírala čočky vlněnou cupaninou, ale znal její chůzi, její pohyby. Přihlížel, jak dokončuje práci, důkladně a beze spěchu. Potom ustoupila, naposledy se zadívala do kamery, zamávala mu a obrátila se k odchodu. Stejně jako předešlí čističi se odtrmácela k blízkému kopci a vydala se po svahu vzhůru, plahočila se ke zchátralým věžím onoho starého a rozpadajícího se města viditelného těsně nad obzorem. Holston se celou dobu ani nehnul. Nepohnul se ani tehdy, když na úbočí kopce upadla, sevřela oběma rukama přilbu a svíjela se, zatímco toxiny rozežíraly nastříkané ochranné vrstvy, potom oblek a nakonec ji samotnou.

„Druhou nohu.“

Nelson ho pleskl po kotníku. Holston zvedl nohu a dovolil technikovi, aby mu vyhrnul zbytek obleku kolem lýtek. Při pohledu na své ruce, na černý karbonový spodní trikot, jenž mu přiléhal ke kůži, si Holston představil, jak se mu materiál na těle rozpouští a odlupuje se jako vločky uschlého mazadla z trubky generátoru, jak mu z pórů prýští krev a rozlévá se v už životaprostém obleku.

„Kdyby ses chytil madla a vstal…“

Nelson ho prováděl rutinou, kterou Holston viděl už dvakrát. Jednou u Jacka Brenta, jenž se choval vzpurně a nepřátelsky až do samého konce, což Holstona jako šerifa donutilo stát u lavice na stráži. A jednou u své ženy, již doprovázel při přípravách na odchod malým průlezem přechodové komory. Holston sice z pozorování druhých věděl, co má dělat, ale stále potřeboval, aby mu to připomínali. Myšlenkami byl někde jinde. Zvedl ruce, chytil se tyče, která nad ním visela jako hrazda, a přitáhl se do stoje. Nelson popadl boky obleku a trhnutím je Holstonovi vytáhl do pasu. Po stranách plandaly prázdné rukávy.

„Levou ruku sem.“

Holston otupěle poslechl. Připadalo mu bizarní nacházet se na druhé straně téhle… téhle mechanické přípravky odsouzenců na smrt. Často se divil, jak je možné, že se lidé podrobili, že svůj úkol splnili. I Jack Brent nakonec udělal, co mu řekli, přestože sprostě nadával a urážel, koho mohl. Allison to činila klidně, jakoby nic, pomyslel si Holston, když soukal do rukávů nejprve jednu ruku a potom druhou. Přitáhli mu oblek ke krku a Holstona napadlo, že lidé možná byli tak poddajní, protože nedokázali uvěřit, že se s nimi něco takového skutečně děje. Nic z toho nebylo natolik reálné, aby se proti tomu vzbouřili. Zvířecí vrstva jeho mysli na tohle nebyla stavěná, na to, aby byla s klidem vypravována na smrt, jíž si byla dokonale vědoma.

„Otoč se.“

Udělal to.

Ucítil tah na kostrči a potom hlasitý zvuk zipu jedoucího odspodu ke krku. Další tah, další zip. Dvě vrstvy marnosti. Zachrastění suchého zipu navrch. Poklepávání a důkladná kontrola. Holston uslyšel šoupnutí duté přilby zvedané z police; ohýbal prsty uvnitř vycpaných rukavic, zatímco Nelson kontroloval vnitřnosti báně.

„Ještě jednou si projdeme postup.“

„To není nutné,“ řekl Holston tiše.

Nelson se ohlédl ke dveřím komory vedoucím zpátky do sila. Holston se ani nemusel otáčet, aby věděl, že se nejspíš někdo dívá. „Vydrž to se mnou,“ řekl Nelson. „Musím postupovat podle předpisů.“

Holston přikývl, třebaže věděl, že žádné „předpisy“ neexistují. Ze všech mystických ústních tradicí předávaných v silu z generace na generaci se žádná nevyrovnala vážnosti kultu výrobců ochranných obleků a techniků čištění. Všichni jim ustupovali z cesty. Čističi sice prováděli samotný akt, ale technici byli lidé, kteří jej umožňovali. To oni byli muži a ženy, kteří udržovali výhled do širšího světa mimo dusivé meze sila.

Nelson položil přilbu na lavici. „Tady máš cupaninu na drhnutí.“ Poklepal na vlněné hadříky přichycené na předním díle obleku.

Holston jeden z nich s trhavým zvukem odloupl, prohlédl si texturu hrubého materiálu a přichytil jej zpátky.

„Dva střiky z láhve čistidla, vydrhnout vlnou, potom setřít touhle utěrkou a nakonec nanést ochranný film.“ Nelson se v určeném pořadí dotýkal příslušných kapes, přestože byly zřetelně popsány a očíslovány v barevných kódech – vzhůru nohama, aby to Holston přečetl.

Holston přikývl a poprvé se podíval technikovi do očí. Překvapilo ho, že v nich vidí strach, strach, který se ve svém povolání naučil velmi dobře rozeznávat. Málem se Nelsona zeptal, co se děje, když ho to napadlo: ten člověk má obavy, že všechny ty instrukce budou k ničemu, že Holston vyjde ven, a jak se všichni v silu obávali u každého čističe, nesplní svou povinnost. Že nevyčistí senzory pro lidi, jejichž pravidla, pravidla namířená proti snům o lepším místě pro život, ho odsoudila k záhubě. Nebo se snad Nelson bál, že drahá a pracná výstroj, kterou se svými kolegy vyrobil za pomoci tajemství a technik uchovávaných z dob dávno před povstáním, opustí silo a zetlí bez užitku?

„Je to dobré?“ zeptal se Nelson. „Není to někde moc těsné?“

Holston se rozhlédl po komoře. Můj život je příliš těsný, chtělo se mu říci. Kůže je mi příliš těsná. Stěny jsou příliš těsné.

Jenom zavrtěl hlavou.

„Jsem připraven,“ zašeptal.

Byla to pravda. Holston byl kupodivu naprosto připraven a odhodlán jít.

A náhle si vzpomněl, jak odhodlaná byla i jeho manželka.

PĚT

O tři roky dříve

„Chci jít ven. Chci jít ven. Chcijítven.“

Holston tryskem dorazil do kavárny. Vysílačka ještě brebentila. Zástupce Marnes vykřikoval cosi o Allison. Holston se ani neobtěžoval s odpovědí a rovnou vyběhl tři patra schodů na místo.

„Co se děje?“ zeptal se. Protlačil se hloučkem u dveří a našel svou ženu, jak se svíjí na podlaze kavárny a Connor a další dva pracovníci stravování ji přidržují. „Pusťte ji!“ Odtrhl jim ruce od holení své ženy a ta se mu za to málem odměnila kopancem těžkou botou do brady. „Uklidni se,“ řekl. Sáhl po jejích zápěstích, jimiž kroutila sem a tam, aby se vyprostila ze zoufalého sevření dospělých mužů. „Holčičko, co se, sakra, děje?“

„Hnala se do přechodové komory,“ vypravil ze sebe Connor mezi namáhavým hekáním. Percy sevřel její kopající nohy a Holston mu v tom nebránil. Už viděl, proč bylo zapotřebí tří mužů. Naklonil se k Allison a dal si záležet na tom, aby ho viděla. Oči měla divoké, vyhlížela zpod závoje rozcuchaných vlasů.

„Allison, holčičko, musíš se uklidnit.“

„Chci jít ven. Chci jít ven.“ Hlas měla tišší, ale slova se z ní stále sypala.

„Tohle neříkej,“ napomenul ji Holston. Při zvuku těch znepokojivých prohlášení mu běhal mráz po zádech. Sevřel její tvář do rukou. „Holčičko, tohle neříkej!“

Kdesi v hloubi duše mu ale blesklo ochromující poznání, co to znamená. Věděl, že už je příliš pozdě. Ostatní to slyšeli. Všichni to slyšeli. Jeho žena si podepsala rozsudek smrti.

Když Holston prosil Allison, aby byla zticha, místnost se s ním točila. Bylo to, jako by dorazil na místo nějaké příšerné nehody – nějakého neštěstí ve strojírenské dílně – a tam našel milovanou osobu zraněnou. Jakoby ji nalezl ještě živou a bojující, ale to zranění bylo na první pohled smrtelné.

Když se jí Holston snažil odhrnout vlasy z obličeje, cítil, jak mu po tvářích stékají teplé slzy. Jejich pohledy se konečně střetly. Přestala horečně kroutit očima a s uvědoměním se mu podívala do očí. A na chviličku, na vteřinku, než si mohl začít klást otázku, jestli není obětí drog nebo nějakého špatného zacházení, tam postřehl jiskru klidné příčetnosti, záblesk rozumu, chladné kalkulace. A vzápětí, mrknutím oka to bylo pryč a oči jí zase začaly divoce jezdit sem a tam, zatímco znovu a znovu prosila, aby ji pustili ven.

„Odneste ji,“ řekl Holston. Oči mu přetékaly slzami, když nechával zasáhnout své svědomité šerifské já. Nezbývalo mu než ji zavřít, ačkoliv jediné, po čem toužil, bylo, aby mohl křičet a řvát. „Tudy,“ řekl Connorovi, jenž ji držel pod zmítajícími se rameny. Kývl hlavou ke své kanceláři a k cele za ní. Hned vedle, na konci chodby, svítil jasně žlutý nátěr velkých dveří přechodové komory, nehybných a hrozivých, mlčenlivých a čekajících.

V cele se Allison okamžitě uklidnila. Seděla na lehátku, už se nevzpírala, ani neblábolila, jako by se tam zastavila jenom proto, aby si odpočinula a užívala výhled. Zato z Holstona se nyní stala rozrušená troska. Přecházel před mřížemi sem a tam a drmolil otázky, jež zůstávaly bez odpovědi, zatímco zástupce Marnes a starostka za něho vyřizovali procesní záležitosti. Ti dva se chovali k Holstonovi i jeho ženě jako k pacientům. A třebaže se Holstonovi z hrůz poslední půlhodiny motala hlava, v hloubi svého šerifského mozku, odjakživa citlivého na narůstající napětí v silu, si matně uvědomoval šok a zvěsti rozechvívající zdi z betonu a ocelových výztuží. Obrovský nahromaděný tlak nyní šeptandou syčivě unikal ze švů.

„Zlato, musíš se mnou mluvit,“ prosil znovu a znovu. Zastavil se a rukama svíral mříže. Allison k němu zůstávala obrácená zády. Hleděla na nástěnnou obrazovku, na hnědé kopce, šedivé nebe a tmavé mraky. Tu a tam si odhrnula vlasy z obličeje, ale jinak se ani nepohnula, ani nepromluvila. Jenom když Holston zastrčil klíč do zámku, bylo to nedlouho poté, co ji dovlekli dovnitř a zavřeli za ní dveře, utrousila jediné nedělej to, jež ho přesvědčilo, aby klíč zase vytáhl.

Zatímco prosil a ona si ho nevšímala, silem se rozproudil ruch blížícího se čištění. V chodbě lomozili technikové při přípravě a přizpůsobování ochranného obleku. V přechodové komoře chystali čisticí potřeby. Někde zasyčela plynová láhev při napouštění argonu do proplachovacích nádrží. Ozvuky toho dění se sporadicky přelévaly kolem cely, u níž stál Holston a civěl na svou ženu. Hovor techniků zlověstně umlkal, když se protahovali kolem; v jeho přítomnosti jako by ani nedýchali.

Hodiny ubíhaly a Allison odmítala mluvit – a takové chování vyvolávalo v silu samo o sobě další nervozitu. Holston celý den nesouvisle mluvil skrz mříže, hlavu měl rozpálenou zmatkem i trýzní. Zkáza všeho, co znal, se odehrála v jediném okamžiku. Snažil se srovnat si to v hlavě, zatímco Allison seděla v cele a vyhlížela ven na bezútěšnou zemi, podle všeho spokojená se svým mnohem horším postavením čističe.

Když konečně promluvila, bylo už po setmění. Stalo se tak poté, co naposledy mlčky odmítla poslední jídlo, poté, co technikové v přechodové komoře skončili, zavřeli žluté dveře a odebrali se k bezesnému odpočinku. Bylo to až poté, co jeho zástupce na noc odešel a na odchodu poklepal Holstonovi dvakrát na rameno. Po chvíli, jež Holstonovi připadala jako dlouhé hodiny, když už málem omdléval únavou z pláče a ochraptělých protestů, dlouho poté, co zakalené slunce zapadlo za kopce viditelné z kavárny a salonku – za kopce, které zakrývaly zbytek onoho vzdáleného chátrajícího města – Allison v setmělé cele zašeptala něco téměř neslyšitelného: „Není to skutečné.“

Holston si alespoň myslel, že slyšel tohle. Ošil se.

„Holčičko?“ Chytil se mříží a vytáhl se na kolena. „Zlato,“ zašeptal a setřel si z tváří slaný povlak.

Otočila se. Bylo to, jako kdyby se slunce rozmyslelo a zase vystoupilo nad kopce. To, že ho vzala na vědomí, v něm vzbudilo naději. Hrdlo se mu zadrhlo a začal si myslet, že to všechno byla nějaká nemoc, blouznění, něco, čím by doktor mohl omluvit všechno, co pronesla. Nevěděla, co říká. Tím, že se z toho probrala, se zachránila a Holstona zachránilo už jen to, že se k němu obrátila.

„Nic, co vidíš, není skutečné,“ řekla tiše. Chovala se klidně, přestože její šílenství neustávalo a zakázaná slova ji odsuzovala k smrti.

„Pojď si se mnou popovídat,“ řekl Holston a gestem ji přivolával k mřížím.

Allison zavrtěla hlavou. Poklepala na tenkou matraci lehátka vedle sebe.

Holston se podíval na hodiny. Bylo už dávno po návštěvních hodinách. Za to, co se chystal udělat, ho mohli také poslat čistit.

Bez váhání zasunul klíč do zámku.

Kovové cvaknutí znělo neuvěřitelně hlasitě.

Holston vešel dovnitř a posadil se vedle manželky. Trpěl tím, že se jí nedotkl, že ji nesevřel do náruče, nebo že ji neodtáhl někam na bezpečné místo, zpátky do postele, kde by mohli předstírat, že to všechno byl jenom zlý sen.

Ale neodvažoval se pohnout. Seděl a mnul si ruce, zatímco ona zašeptala:

„Vůbec to nemusí být skutečné. Cokoliv z toho. Nic.“ Dívala se na obrazovku.

Holston se naklonil tak blízko, až ucítil zaschlý pot od zápasu toho dne. „Holčičko, co se děje?“

Vlasy se jí jeho dechem zachvěly. Natáhla ruku a přejela jí přes tmavnoucí displej, jako by ohmatávala pixely.

„Zrovna teď může být ráno a my to nemáme jak poznat. Venku mohou být lidé.“ Otočila se a podívala se na něj. „Mohou nás pozorovat,“ řekla se zlověstným úsměvem.

Holston se jí díval do očí. Nezdála se mu vůbec šílená, nebyla jako předtím. Její slova zněla šíleně, ale ona sama tak nevypadala. „Jak jsi na to přišla?“ zeptal se. Myslel si, že to ví, ale přesto se otázal. „Našla jsi něco na harddiscích?“ Doslechl se, že k přechodové komoře vyběhla přímo ze své laboratoře a už tehdy bláznivě pokřikovala. Něco se přihodilo, když pracovala. „Co jsi našla?“

„Je toho vymazaného víc než jenom povstání,“ zašeptala. „To se ovšem dalo čekat. Všechno je vymazané. I všechny nedávné materiály.“ Zasmála se. Její slova náhle zněla hlasitě a oči se dívaly do neurčita. „Vsadím se, že i e-maily, které jsi mi nikdy neposlal!“

„Zlato.“ Holston se odvážil vzít ji za ruce; nestáhla je. Držel ji. „Co jsi našla? Byl to e-mail? Od koho?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Našla jsem programy, které používají. Ty, které na obrazovkách vykreslují obrázky, co vypadají tak reálně.“ Znovu se zadívala do stále rychleji se snášejícího soumraku. „IT,“ řekla. „Aj tý. To oni. Oni to vědí. Je to tajemství, které znají jen oni.“ Zavrtěla hlavou.

„Jaké tajemství?“ Holston nevěděl, jestli to je nesmysl, nebo něco důležitého. Věděl jenom, že Allison mluví.

„Ale teď to vím. A ty budeš také. Vrátím se pro tebe, přísahám. Tohle bude jiné. Přerušíme ten cyklus, ty a já. Vrátím se a spolu ten kopec přejdeme.“ Zasmála se. „Jestli tam tedy je,“ řekla nahlas. „Jestli tam ten kopec je a je zelený, vydáme se přes něj spolu.“

Obrátila se k němu.

„Ve skutečnosti není žádné povstání, jenom postupný únik. Jenom lidé, kteří vědí, kteří chtějí ven.“ Usmála se. „A dostanou se ven,“ řekla. „Dostanou, o co žádají. Vím, proč čistí, proč říkají, že to dělat nebudou, ale proč to udělají. Já to vím. Vím to. A nikdy se nevracejí, čekají a čekají a čekají, ale já čekat nebudu. Hned se vrátím zpátky. Tohle bude jiné.“

Holston jí stiskl ruce. Z tváří mu odkapávaly slzy. „Holčičko, proč tohle děláš?“ Měl pocit, že teď, když je v sile tma a oni jsou úplně sami, bude mu Allison chtít vysvětlit, co ji to popadlo.

„Vím o povstáních,“ řekla.

Holston přikývl. „Já vím. To jsi mi říkala. Byla i jiná…“

„Ne.“ Allison se od něho odtáhla, ale jenom o kousek, aby se mu mohla podívat do očí. Její pohled už nebyl divoký jako předtím.

„Holstone, já vím, proč k povstáním docházelo. Vím, proč.“

Allison se kousala do spodního rtu. Holston napjatě čekal.

„Vždycky šlo o pochybnosti, o podezření, že to venku není tak zlé, jak se zdá. Cítil jsi to, ne? Že můžeme být kdovíkde, žít ve lži?“

Holston věděl své, než aby odpověděl, než aby sebou třeba jen pohnul. Zavádět řeč na toto téma vedlo k čištění. Ztuhle seděl a čekal.

„Nejspíš to byly mladší generace,“ řekla Allison. „Každých asi dvacet roků. Myslím, že chtěly proniknout dál, zkoumat. Nemáš někdy taky takovou touhu? Neměl jsi, když jsi byl mladší?“ Zase se zahleděla do neurčita. „Nebo to možná byly novomanželské páry, když jim řekli, že v tomhle našem zatraceném omezeném světě nebudou moci mít děti. Možná byly pro tu šanci ochotni riskovat všechno…“

Její oči se upíraly k něčemu ve velké dálce. Možná viděly ten tiket z loterie, který si ještě nevybrali a teď už nikdy nevyberou. Znovu se podívala na Holstona. Ten přemýšlel, jestli by ho mohli poslat čistit už jen proto, že mlčí, že ji neokřikne za každé z těch velkých zakázaných slov.

„Mohli to dokonce být i starší obyvatelé,“ prohlásila. „Příliš dlouho žili stísněně, ve svém pokročilém věku už se nebáli, možná se chtěli vystěhovat a udělat místo pro jiné, pro několik drahocenných vnoučat. Ať to ale byl kdokoliv, každé povstání vzniklo kvůli téhle pochybnosti, kvůli tomuhle pocitu, že tady jsme na nesprávném místě.“ Rozhlédla se po cele.

„To nesmíš říkat,“ zašeptal Holston. „To je těžký zločin…“

Allison přikývla. „Vyjádřit jakoukoliv touhu odejít. Ano. Těžký zločin. Nechápeš proč? Proč je to tak zakázané? Protože právě touhle touhou začala všechna povstání, proto.“

„Dostaneš, o co žádáš,“ odrecitoval Holston slova, jež měl od dětství vrytá do mozku. Rodiče ho varovali, coby své jediné drahocenné dítě, ať nikdy nechce vyjít ven ze sila. Ať na to ani nemyslí. Ať ho to ani nenapadne. Ta myšlenka přinášela okamžitou smrt a oni by přišli o své vše a jediné.

Znovu pohlédl na svou ženu. Stále nechápal její bláznění, tohle rozhodnutí. No tak našla smazané programy, které mohly dodávat světům na počítačových obrazovkách reálný vzhled. Co z toho plyne? Proč tohle dělá?

„Proč?“ zeptal se jí. „Proč takhle? Proč jsi nepřišla za mnou? Musí existovat lepší způsob, jak zjistit, co se děje. Mohli bychom začít tím, že povíme lidem, cos na těch harddiscích našla…“

„A stát se těmi, kdo rozpoutají další povstání?“ zasmála se Allison. Něco z toho šílenství v ní zbývalo, nebo to možná byla hluboká nespokojenost a překypující hněv. Možná ji k tomu dohnala obrovská mnohogenerační zrada. „Ne, díky,“ řekla a její smích se vytratil. „Ať je vezme čert, když zůstanou tady. Já se vrátím jenom pro tebe.“

„Odtamtud se nevrátíš,“ odsekl Holston zlostně. „Myslíš si snad, že ti vypovězení tam pořád někde jsou? Myslíš, že se rozhodli nevracet se, protože mají pocit, že jsme je zradili?“

„Proč myslíš, že se pustili do čištění?“ otázala se Allison. „Proč vzali cupaninu a bez váhání se pustili do práce?“

Holston vzdychl. Cítil, jak ho zlost opouští. „To nikdo neví,“ řekl.

„Ale co si o tom myslíš?“

„O tom už jsme přece mluvili,“ řekl. „Kolikrát jsme o tom diskutovali?“ Byl si jistý, že všechny páry si o samotě šeptaly své teorie. Když vzpomínal na ty časy, zadíval se přes Allison na stěnu, uviděl polohu měsíce a odhadl podle ní noční hodinu. Jejich čas se krátil. Zítra bude jeho žena pryč. Ta jednoduchá myšlenka se mu vracela často jako blesk z bouřkových mraků.

„Každý má nějakou teorii,“ řekl. „Sami jsme ty naše nesčetněkrát probírali. Prostě…“

„Ale teď víš něco nového,“ upozornila ho Allison. Pustila jeho ruku a odhrnula si vlasy z obličeje. „My dva víme něco víc a teď to všechno dává smysl. Dokonale to do sebe zapadá. A zítra to budu vědět jistě.“ Allison se usmála. Poklepala Holstona po ruce, jako by byl dítě. „A jednoho dne, lásko, to budeš vědět také.“

ŠEST

Přítomnost

První rok bez ní Holston čekal, věřil jejímu blouznění, nedůvěřoval pohledu na její pozůstatky ležící na tom kopci a doufal, že se vrátí. První výročí její smrti strávil drhnutím cely do čista, mytím žlutých dveří přechodové komory a napínáním uší po nějakém zvuku, po nějakém zaklepání, které bude znamenat, že se duch jeho ženy vrátil, aby ho vysvobodil.

Když se nic takového nestalo, začal uvažovat o druhé možnosti: jít za ní ven. Procházel její počítačové soubory, četl něco z toho, co poskládala dohromady, a hledal v tom nějaký smysl dost dlouho, dost dnů, týdnů, měsíců na to, aby se sám napůl zbláznil. Začal věřit, že jeho svět je lživý, navíc bez Allison v něm neměl pro co žít, ani kdyby byl pravdivý.

Druhé výročí jejího odchodu vyznačovalo rok jeho zbabělosti. Odešel do práce s jedovatými slovy na jazyku – o svém přání jít ven –, ale na poslední chvíli je spolkl. Toho dne šel se zástupcem Marnesem na obchůzku a tajemství toho, jak blízko se ocitl smrti, ho pálilo v nitru. Ten první rok znamenal její selhání; uplynulý rok byl ve znamení jeho selhání. Ale to už neplatilo.

Nyní, o další rok později, stál sám v přechodové komoře v obleku čističe a byl plný pochybností i pevného přesvědčení. Silo za ním bylo vzduchotěsně uzavřeno, silné žluté dveře pevně utaženy, a Holstona napadlo, že si nikdy nemyslel, že zemře takhle, že skončí jinak, než doufal. Myslel si, že zůstane v silu navždy, že jeho živiny půjdou stejně jako živiny jeho rodičů do záhonů půdní farmy v osmém podlaží. Připadalo mu, jako by uplynul celý život od doby, kdy snil o rodině, o vlastním dítěti, o dvojčatech nebo o další výhře v loterii, o manželce, se kterou by stárl…

Na druhé straně žlutých dveří zazněla siréna, jež všechny kromě něho varovala, aby se vzdálili. On měl zůstat. Neměl kam jinam jít.

Argonové nádrže zasyčely a začaly plnit komoru netečným plynem. Po minutě napouštění Holston ucítil tlak okolní atmosféry, když se mu ochranný oblek začal pevně svírat kolem kloubů. Dýchal kyslík cirkulující v přilbě, stál před druhými dveřmi, zakázanými dveřmi do strašlivého vnějšího světa, a čekal.

Ozvalo se kovové zasténání pístů ukrytých hluboko ve stěnách. Obětní plastové závěsy zahalující vnitřek přechodové komory se tlakem nahromaděného argonu svraštily. Zatímco Holston bude čistit, budou ty závěsy uvnitř přechodové komory spáleny. Před západem slunce bude oblast vydrhnutá a připravená na další čištění.

Velké kovové dveře před ním se zachvěly a potom jednou jejich spárou prosvitl neuvěřitelný paprsek, jenž se rozšiřoval, jak se dveře zasouvaly do stěny. Neotevřou se na celou šířku, na kterou byly kdysi zkonstruovány – je třeba minimalizovat riziko, že dovnitř pronikne vzduch zvenčí.

Sykot proudu argonu deroucího se škvírou ven se s rozevíráním otvoru měnil v tišší hučení. Holston se tiskl ke škvíře, podobně užasle vyděšený tím, že sám nevzdoruje, jako předtím žasl nad činy druhých. Je lepší vyjít ven, aspoň jednou se podívat na svět vlastníma očima, než uhořet zaživa mezi plastovými závěsy. Je lepší přežít o chvíli déle.

Jakmile byl otvor dost velký, Holston se jím protáhl. Oblek se mu třel a zachytával o dveře. Kolem něho se tvořil závoj mlhy, jak argon ve vzduchu o nižším tlaku kondenzoval. Holston poslepu klopýtal vpřed a hledal si cestu řídkým oblakem.

Ještě než vyšel z té mlhy, vnější dveře zasténaly a začaly se zavírat. Houkání sirény za ním spolklo dolehnutí tlusté oceli na tlustou ocel, jež ho i s toxiny zavřelo venku, zatímco v přechodové komoře začal zuřit očistný oheň, jenž ničil jakoukoliv kontaminaci, která pronikla dovnitř.

Holston zjistil, že stojí na úpatí betonové rampy, rampy, jež vedla nahoru. Čas se mu krátil – kdesi v hlavě mu tepala neustálá připomínka – honem! Honem! Život mu utíkal mezi prsty. Ztěžka vykročil po rampě, zmatený tím, že ještě není nad zemí, jak byl zvyklý vidět svět a obzor z kavárny a salonku, jež se nacházely na stejném patře jako přechodová komora.

Šoural se po úzké rampě nahoru, po obou stranách stěny z oprýskaného betonu, průzor plný matoucího jasného světla. Na vrcholku rampy Holston uviděl nebe, do něhož byl za svůj prostý hřích naděje zatracen. Otočil se dokola, přejížděl pohledem obzor a hlava se mu točila z pohledu na tolik zeleně!

Zelené kopce, zelená tráva, zelený koberec pod nohama. Holston v přilbě zavýskl. Myšlenky mu při tom pohledu vířily. A nad vší tou zelení visel přesně ten odstín modré z dětských knížek, neposkvrněné bílé mraky a živí tvorové poletující po obloze.

Holston se rozhlížel, točil se dokola a hltal očima okolí. Náhle se mu hlavou mihla vzpomínka na jeho ženu dělající totéž: přihlížel tehdy, jak se Allison nemotorně a zvolna otáčí, skoro jako kdyby byla ztracená, nebo zmatená, nebo jako by se rozmýšlela, jestli se vůbec má pustit do čištění.

Čištění!

Holston sáhl po jednom vlněném hadříku. Čištění! V závratném přívalu poznání už věděl, proč. Proč!

Zadíval se na místo, o kterém vždycky předpokládal, že tam bude vysoká obvodová zeď nejvyššího podlaží sila, ale ta byla samozřejmě pohřbená pod zemí. V místech za ním se tyčil jenom malý betonový pahorek, vížka vysoká nanejvýš dva a půl nebo tři metry. Na jedné straně vedl nahoru kovový žebřík, vrcholek se ježil anténami. A na přivrácené straně – vlastně na všech stranách, jak uviděl, když přicházel blíž – byly široké zakřivené „rybí oči“, objektivy výkonných kamer sila.

Holston pozvedl vlněnou cupaninu a přistoupil k první kameře. Představoval si přitom pohled na sebe z kavárny, jak se potácí kupředu a neskutečně se zvětšuje. Před třemi lety pozoroval svou ženu, jak dělá totéž. Vzpomněl si, že zamávala. Tehdy si myslel, že to udělala kvůli rovnováze, ale co když mu tím něco sdělovala? Šklebila se jako šílenec, skrytá za postříbřeným průzorem, stejně jako se teď šklebí on? Bušilo jí srdce bláznivou nadějí, zatímco ostříkávala, drhla, otírala čočky a nanášela ochranný film? Holston věděl, že kavárna bude prázdná, že v silu nezůstal nikdo, kdo by ho měl rád natolik, aby se díval, ale přesto zamával. Necítil syrový hněv, s jakým mohli podle jeho představ čistit mnozí jiní. Nebylo to ani vědomí, že ti v silu jsou odsouzení a odsouzení jsou propuštěni na svobodu, nebyl to pocit zrady, co vedlo cupaninu v jeho ruce drobnými krouživými pohyby. Byla to lítost. Neskrývaná lítost a nezadržovaná radost.

Svět se zamžil, ale stalo se tak z dobrého důvodu, neboť Holstonovi vhrkly do očí slzy. Jeho žena měla pravdu: výhled zevnitř byla lež. Kopce sice byly stejné – po tolika letech života mezi nimi je poznával na první pohled – ale barvy byly úplně špatně. Obrazovky v silu, ty programy, které našla jeho manželka, nějak přeměňovaly jasnou zeleň v šeď, nějak odstraňovaly všechny známky života. Neobyčejného života!

Holston stíral špínu z objektivu kamery a dohadoval se, jestli to postupné zakalování je vůbec skutečné. Špína rozhodně byla. To viděl, když ji otíral. Ale nebyl to vlastně obyčejný prach, ne nějaký toxický nános ze vzduchu? Mohl program, který Allison objevila, upravovat jenom to, co už někdy bylo vidět? Holstonovi se z tolika nových skutečností a myšlenek točila hlava. Byl jako dospělé dítě, zrozené do širého světa, a měl toho k poskládání najednou tolik, že se mu zdálo, že se mu hlava rozskočí.

Zakalení je skutečné, usoudil, když čistil poslední šmouhu z druhého objektivu. Byl to překryv, stejně jako falešná šeď a hněď, jimiž programy musely zakrývat ten zelený terén a modré nebe poseté nadýchanou bělobou. Ukrývaly před nimi svět tak krásný, že se Holston musel usilovně soustředit, aby jenom nestál a necivěl s otevřenými ústy.

Pracoval na druhé ze čtyř kamer a přemýšlel o těch nepravých stěnách pod sebou, jež přebírají a pozměňují to, co vidí kamery. Uvažoval o tom, kolik lidí v silu to ví. Ví to vůbec někdo? Jaké fanatické zanícení by vyžadovalo udržovat takovou deprimující iluzi? Nebo to bylo tajemství z doby předposledním povstáním? Byla to nevědomá lež udržovaná po celé generace – sada pozměňovacích programů, která stále bzučela v počítačích sila, aniž by to někdo tušil? Protože kdyby to někdo věděl, kdyby mohli určovat, co ukazovat, proč neukázat něco hezkého?

Povstání! Možná to byl způsob, jak zabránit jejich dalšímu a dalšímu opakování. Holston nanesl ochranný film na druhý senzor a uvažoval o tom, jestli ta ošklivá lež o nepřívětivém vnějším světě není nějaký scestný pokus odradit lidi od touhy jít ven. Mohl snad někdo dospět k závěru, že pravda je horší než ztráta moci, ztráta kontroly? Anebo za tím bylo něco ještě hlubšího a zlověstnějšího? Strach ze svobodného, bezostyšného plození dětí, kolik jich jen kdo chce? Tolik strašných možností.

A co Allison? Kde je? Holston se odšoural za roh betonové vížky ke třetímu objektivu a v jeho zorném poli se objevily známé, ale cize působící mrakodrapy vzdáleného města. Až na to, že tam stálo víc budov než obvykle. Některé byly po stranách a jedna nepovědomá se tyčila v popředí. Ty ostatní, ty, které znal zpaměti, byly celé a zářivé, nikoliv pokroucené a polorozpadlé. Holston hleděl přes hřeben zelenajících se pahorků a představoval si, že přes ně každou chvilku přejde Allison. To ale bylo směšné. Jak by mohla vědět, že ho vyhostí zrovna dnes? Vzpomněla by si na výročí? I poté, co promeškal dvě předešlá? Holston proklínal svou dřívější zbabělost, promarněné roky. Bude muset jít za ní, rozhodl se.

Přepadl ho náhlý popud udělat právě to, strhat ze sebe přilbu a těžkopádný oblek, rozběhnout se do svahu jen ve svém karbonovém trikotu, vdechovat plnými doušky svěží vzduch a smát se po celou cestu ke své ženě čekající v nějakém rozlehlém, nezměrném velkoměstě plném lidí a pištících dětí.

Ale ne, bylo třeba zachovávat zdání, udržovat iluze. Nevěděl jistě proč, ale udělala to také jeho žena i všichni dřívější čističi. Holston byl nyní členem jejich klubu, příslušníkem venkovní skupiny. Bylo třeba podrobit se tlaku historie, tlaku precedentu. Oni to věděli nejlépe. Holston dokončí své vystoupení kvůli skupině zasvěcených, k níž se právě připojil. Nebyl si jistý, proč to dělá, jenom věděl, že to udělali všichni před ním… a potom to společné tajemství. To tajemství byla mocná droga. Uvědomoval si jenom, že má dodělat, co mu řekli, držet se čísel na kapsách a mechanicky čistit, zatímco se v duchu zaobírá důsledky existence vnějšího světa tak velkého, že si jej člověk za celý život ani neprohlédne celý, nevydýchá všechen vzduch, nevypije veškerou vodu a nesní všechno jídlo.

Holston snil o takových věcech, když poctivě dodrhl třetí objektiv. Otřel jej, nanesl ochranný film a přesunul se k poslednímu. Slyšel, jak mu buší srdce; ten svíravý oblek mu drtil hruď. Brzy, brzy, říkal si. Vytáhl druhý vlněný hadřík a setřel špínu z posledního objektivu. Poslední otření a nanesení filmu, potom naskládal všechno zpátky do očíslovaných kapes, protože nechtěl poskvrnit nádhernou zdravou zemi pod svýma nohama. Když byl hotov, ustoupil, věnoval poslední pohled nepřítomným nepřihlížejícím z kavárny a salonku a obrátil se zády k těm, kdo se obrátili zády k Allison a všem ostatním před ní. Existuje důvod, proč se nikdo nevrátil pro lidi uvnitř, pomyslel si Holston, stejně jako existuje důvod, proč všichni čistili, i když tvrdili, že čistit nebudou. Je volný; brzy se připojí k ostatním, a proto vykročil ve stopách své ženy k té tmavé úžlabině, která se táhla přes kopec. Uvědomoval si, že jistý známý, dlouho spící balvan už tam neleží. I tohle, usoudil Holston, byla jen další hrozná pixelová lež.

SEDM

Holston měl za sebou deset kroků po svahu a stále žasl nad jasnou trávou pod nohama a zářivým nebem nad sebou, když ho poprvé píchlo v břiše. Byla to svíravá křeč, něco jako silný hlad. Zpočátku měl obavy, že postupuje příliš rychle, nejprve s čištěním a nyní s nemotorným šouráním v tom neohrabaném obleku. Nechtěl jej svlékat, dokud nebude za vrcholem, z dohledu, aby nenarušil iluzi, kterou zobrazovaly stěny kavárny. Soustředil se na vrcholky mrakodrapů a přiměl se zpomalit, zklidnit se. Jeden krok po druhém. Po dlouhých rocích běhání po třiceti patrech schodů nahoru a dolů by tohle měla být hračka.

Další křeč, tentokrát silnější. Holston sebou trhl, zastavil se a čekal, až přejde. Kdy naposledy jedl? Včera vůbec. Hloupé. Kdy byl naposledy na záchodě? Znovu si nemohl vzpomenout. Možná bude potřebovat svléknout oblek dřív, než předpokládal.

Když vlna nevolnosti pominula, udělal několik dalších kroků a doufal, že dojde na vrchol kopce před dalším záchvatem bolesti. Stihl jich sotva deset, než ho zasáhl další atak, tentokrát ještě prudší, horší, než jaký kdy dosud pocítil. Holston z té prudkosti začal dávit a teď bylo jenom dobře, že měl prázdný žaludek. Chytil se za břicho a kolena se mu podlomila slabostí. Upadl na zem a zasténal. V břiše ho pálilo, hrudník mu hořel. Podařilo se mu odlézt několik desítek centimetrů. Z čela mu odkapával pot a rozprskával se o vnitřek přilby. Před očima mu blikaly jiskřičky. Celý svět několikrát bíle zazářil, jako když uhodí blesk. Zmatený a beze smyslů lezl s námahou stále výš a jeho poplašená mysl se nadále soustředila na poslední zřetelně uvědomovaný cíl: překročit vrchol kopce.

Znovu a znovu mu průzor mrkal před očima, vždycky se rozzářil jasným světlem a zase pohasl. Dívat se na svět bylo stále obtížnější. Holston do něčeho narazil, podlomila se mu ruka a dopadl ramenem na zem. Zamrkal, napjal zrak před sebe do svahu a čekal, až zřetelně zahlédne to, co leží před ním, ale registroval jenom přelétavé záblesky zelené trávy.

A potom přestal vidět úplně. Všechno zčernalo. Holston zatápal rukama po obličeji ve chvíli, kdy se mu žaludek znovu zkroutil v mučivý uzel. Něco mu před očima matně blikalo, takže věděl, že neoslepl. Ale to blikání jako by přicházelo zevnitř přilby. Jako by náhle oslepl průzor, nikoliv on.

Holston zatápal rukama po západkách v týle přilby. Přemítal, jestli už spotřeboval všechen vzduch. Dusí se snad? Otrávil se vlastními výdechy? Samozřejmě! Proč by mu dávali víc vzduchu, než kolik potřebuje na čištění? Šátral v tlustých rukavicích po západkách. Na to rukavice nebyly stavěné. Byly součástí jeho obleku, a ten byl jednodílný, zapnutý na zádech na dva klasické zipy a jeden suchý. Neměl se dát svléci bez pomoci zvenčí. Holston v něm zemře, zadusí se vlastními plyny. Nyní poznal skutečný strach z omezených prostor, reálný pocit, jaké je být zavřený. Ve srovnání s tím, jak se svíjel v bolestech uvnitř své šité rakve a snažil se vyprostit, nebylo silo nic. Kroutil se a tloukl do západek, ale prsty obalené prošívaným materiálem byly příliš hrubé. A slepota to ještě zhoršovala, posilovala pocit, že se dusí a že je v pasti. Holston se znovu začal dávit bolestí. Ohnul se v pase, rukama se opřel o zem a přes rukavici ucítil něco ostrého.

Zatápal po tom předmětu a nahmatal jej: vroubkovaný kámen. Nástroj. Holston se snažil uklidnit. Zúročil roky vynucování klidu, chlácholení ostatních, vnášení stability do chaosu. Plný strachu, aby jej kvůli slepotě neztratil, opatrně uchopil kámen a zvedl jej k přilbě. Nakrátko zvažoval, jestli nemá kamenem odřezat rukavice od obleku, ale nebyl si jistý, jestli mu tak dlouho vydrží vzduch nebo zdravý rozum. Bodl špičatým koncem kamene do svého opancéřovaného krku v místě, kde měla být západka. Při dopadu zaslechl křápnutí. Křáp. Křáp. Holston ohmatal západku opouzdřeným prstem, přečkal nový záchvat dávení a zamířil pečlivěji. Místo křápnutí se ozvalo cvaknutí. Jedna strana přilby povolila a propustila dovnitř paprsek světla. Holston se dusil vlastními výpary, vydýchaným a zatuchlým vzduchem kolem sebe. Přendal si kámen do druhé ruky a zamířil na druhou západku. Dvě další křápnutí, než se trefil a přilba odskočila.

Holston viděl. Oči ho pálily námahou a nemožností dýchat, ale viděl. Mrkáním zahnal slzy a pokusil se z plných plic o hluboký, svěží, oživující nádech modrého vzduchu.

To, co ho čekalo, však bylo jako rána do prsou. Holstonovi se zvedl žaludek. Vyzvracel hleny a žaludeční šťávy s pocitem, jako by se celý obracel naruby. Svět kolem něho byl hnědý. Hnědá tráva a šedá obloha. Žádná zeleň. Žádná modř. Žádný život.

Zhroutil se na stranu a dopadl na rameno. Přilba před ním ležela otevřená, průzor černý a bez života. Nebylo skrz něj vidět. Holston po přilbě zmateně sáhl. Vnější povrch průzoru byl postříbřený, na vnitřní straně nebylo nic. Žádné sklo. Hrubý povrch s drátky vedoucími dovnitř nebo ven. Ztemnělý displej. Mrtvé pixely.

Znovu se vyzvracel. Chabě si otřel ústa, podíval se po svahu dolů a na vlastní oči uviděl svět takový, jaký je, jaký jej znal odjakživa. Pustý a ponurý. Upustil přilbu, zahodil lež, kterou si s sebou odnesl ze sila. Umíral. Toxiny ho rozežíraly zevnitř. Zamžoural na černé mraky nad sebou, potulující se jako zvířata. Obrátil se, aby viděl, jak daleko se dostal, jak daleko je ještě k vrcholu kopce, a uviděl tu věc, do které narazil, když lezl po čtyřech. Spící balvan. V průzoru jej neviděl, nebyl součástí oné lži té malé obrazovky, na níž běžel jeden z programů, které odhalila Allison.

Holston natáhl ruku a dotkl se předmětu před sebou. Bílý oblek odprýskával v šupinkách jako zvětralý kámen a on už nedokázal udržet hlavu zvednutou. Svinul se do klubíčka, plný bolesti od pomalé smrti, jež ho přemáhala. Objímal to, co zbylo z jeho ženy, a s posledním mučivým dechem přemýšlel, jak se tahle smrt asi jeví těm, kdo se dívají, jak se jeví tohle svíjení a umírání v černé úžlabině na hnědém kopci bez života s chátrajícím městem tyčícím se tiše a opuštěně nad ním.

Co uvidí ti, kteří se rozhodli přihlížet?

ČÁST DRUHÁ

SPRÁVNÁ VELIKOST

OSM

Pletací jehlice měla uložené v koženém pouzdru po párech, vždy dvě stejné dřevěné hůlky vedle sebe jako útlé kosti předloktí obalené vyschlým věkovitým masem. Dřevo a kůže. Předměty jako připomínky předávané z generace na generaci, nevinné památky na předky, neškodné věci jako dětské knížky a výrobky ze dřeva, kterým se podařilo přečkat povstání a čistku. Každá připomínka představovala maličkou stopu po světě mimo jejich svět, po světě, ve kterém se budovy tyčily nad zemí jako ty zchátralé ruiny viditelné za šedými kopci bez života.

Po dlouhém rozvažování si starostka Jahnsová vybrala jeden pár jehlic. Vždycky je volila pečlivě, protože správná velikost je důležitá. Příliš malé jehlice, a pletení bude obtížné a hotový svetr příliš těsný a svíravý. Naproti tomu příliš velké jehlice by vedly ke svrškům plným velkých ok. Úplet by byl volný a úplně průhledný.

Když měla vybráno a vytáhla dřevěné kosti z kožené končetiny, sáhla po velkém klubku bavlněné příze. Potěžkala ten smotek zkroucených vláken v dlani a připadalo jí neuvěřitelné, že z něho její ruce dokáží vyrobit něco uspořádaného a užitečného. Pustila se do hledání konce a zaobírala se přitom myšlenkami na to, jak se věci mění. Právě teď měl její svetr podobu pouhého klubka a představy. Před nějakou dobou to byla světlá vlákna v tobolkách bavlníku dozrávajících v půdních farmách, posbíraná, vyčištěná a spředená do dlouhých nití. A když zašla ještě dál do minulosti, dala se samotná substance bavlníku vystopovat k lidem, kteří byli uloženi k poslednímu odpočinku do půdy farem a vyživovali jeho kořeny vlastními tkáněmi, zatímco vzduch nad záhony se tetelil horkem v plné záři výkonného osvětlení.

Jahnsová zavrtěla nad vlastní morbidností hlavou. Čím starší byla, tím rychleji se její myšlenky stáčely ke smrti. Pokaždé to končilo přemýšlením o smrti.

S nacvičenou pečlivostí si mezi prsty navinula trojúhelníkovou síť z příze a do druhé ruky vzala jehlici. Hrot jehlice se v tom trojúhelníku roztančil a nabíral na sebe očka. Tohle byla z celého pletení její nejoblíbenější činnost, nahazování. Měla ráda začátky. První řadu. Když z ničeho povstává něco. Protože její ruce samy věděly, co dělat, mohla zvednout hlavu od práce a pozorovat, jak poryv ranního větru žene po svahu kopce kotouče prachu. Mraky dnes visely hrozivě nízko. Rýsovaly se jako ustaraní rodiče nad těmi malými svižnými víry suché hlíny, jež válely sudy jako rozesmáté děti, točily se a přesýpaly se přes prohlubně a údolíčka a uháněly k velké úžlabině v místech, kde se do sebe zaklesly dva kopce. A Jahnsová přihlížela, jak se tam ty obláčky prachu rozrážejí o dvojici mrtvol, jak se skotačící prašná dvojčata rozplývají v duchy, jak se celistvé děti navracejí zpět do snů a řídké mlhy.

Starostka Jahnsová se uvelebila na vybledlé plastové židli a dívala se, jak si vrtošivé větříky hrají v odpudivém světě venku. Příze se jí pod rukama splétala v řady a práce vyžadovala jenom občasné podívání, aby si starostka zkontrolovala, jak postupuje. Často se stěna prachu rozlétla proti kamerám sila a každá ta vlna ji přiměla přikrčit se, jako by na ni měl dopadnout úder. Pohled na takový výpad špinavého zákalu byl vždycky nepříjemný, ale druhý den po čištění byl obzvlášť krutý. Každý dotek prachu na zanášejících se čočkách byl jako hrozný zločin, jako když se nečistý muž dotkne něčeho průzračného a nevinného. Jahnsová si pamatovala, jaký to byl pocit. A o šedesát let později občas přemýšlela, jestli pro ni není bolestivější snášet pomalé usazování špíny na objektivech a lidské oběti, kterých bylo zapotřebí, aby čočky zůstaly průhledné.

„Starostko?“

Jahnsová se odvrátila od výhledu na neživé kopce vinoucí k sobě nedávno zesnulého šerifa. Zjistila, že vedle ní stojí zástupce Marnes.

„Ano, Marnesi?“

„Tohle jsi chtěla.“

Marnes položil na kavárenský stolek tři složky z plátnem podlepeného papíru a přisunul je k ní mezi drobty a skvrnami od džusu, zbylými po večerní oslavě čištění. Jahnsová odložila pletení a váhavě po složkách sáhla. Ve skutečnosti nechtěla nic jiného než zůstat ještě chvíli sama a pozorovat, jak se z řad oček něco líhne. Chtěla si užívat klidu a míru nerušeného východu slunce, než jej zakalí nánosy špíny, než se probudí ostatní v silu, vytřou si ospalky z očí a černo ze svědomí, vyjdou nahoru, houfně si posedají kolem ní do ostatních plastových židlí a budou to všechno také hltat pohledy.

Ale povinnost volala: byla zvolenou starostkou a silo potřebovalo šerifa. A proto Jahnsová odložila stranou vlastní přání a touhy a položila si složky do klína. Přejela prsty po deskách první z nich a podívala se na své ruce s pocitem kolísajícím mezi bolestí a smířením. Jejich hřbety byly stejně suché a svraštělé jako dřevitý papír vyčnívající ze složek. Ohlédla se po Marnesovi, jehož bílý knír tu a tam zdobila černá skvrnka. Pamatovala doby, kdy ty barvy byly naopak, kdy jeho vytáhlá hubená postava byla známkou energie a mládí, kdy nepůsobil křehce a vyzáble. Byl sice stále hezký, ale to jen proto, že ho znala odedávna, že si ho tak její staré oči stále pamatovaly.

„Víš,“ řekla Marnesovi, „mohli bychom to tentokrát udělat jinak. Necháš se ode mě povýšit na šerifa, najmeš si zástupce a bude.“

Marnes se zasmál. „Jsem zástupcem skoro tak dlouho, jako ty starostkou. Neumím si představit, že bych byl někdy něčím jiným – tedy kromě mrtvoly.“

Jahnsová přikývla. Jedna z věcí, kvůli kterým byla ráda, že má Marnese nablízku, byla skutečnost, že dokázal mít tak černé myšlenky, až ty její vedle nich bledly do odstínů šedi. „Obávám se, že ten den se rychle blíží nám oběma,“ řekla.

„Pravda pravdoucí. Nikdy by mě nenapadlo, že přežiju tolik lidí. Ale na tebe určitě nemám.“ Marnes si pohladil knír a zadíval se ven. Jahnsová se na něj usmála, otevřela horní složku a zahloubala se do prvního životopisu.

„Tohle jsou tři slušní kandidáti,“ řekl Marnes. „Jak jsi chtěla. Budu rád pracovat s kterýmkoliv z nich. Já bych si nejspíš vybral Juliettu; myslím, že je v té prostřední složce. Pracuje dole v mechanických dílnách. Nahoru moc nechodí, ale já a Holston…“ Marnes se odmlčel a odkašlal si.

Jahnsová se ohlédla a uviděla, že zástupcův pohled zabloudil k tmavé úžlabině na kopci. Zakryl si ústa pěstí s trčícími ostrými klouby a předstíral kašel.

„Promiň,“ řekl. „Jak jsem říkal, šerif a já jsme tam dole před několika lety vyšetřovali jednu smrt. Tahle Juliette – mimochodem, myslím, že si raději nechává říkat Jules – opravdu zazářila. Ostrá jako břitva. Hodně nám s tím případem pomohla, uměla si všímat detailů, zvládat lidi, jednat diplomaticky, ale přitom rozhodně, a tak vůbec. Myslím, že výš než do osmdesátého moc nevychází. Hlubinářka se vším všudy. Někoho takového jsme tu dlouho neměli.“

Jahnsová prolistovala Juliettinu složku. Prohlédla si její rodokmen, dokumenty shrnující její život, současný plat v poukázkách. Byla vedena jako směnový předák s dobrým hodnocením. Žádné záznamy o loterii.

„Nikdy se nevdala?“ zeptala se Jahnsová.

„Kdepak. Je trochu zvláštní. Zažraná do mašin, víš? Byli jsme dole týden a viděli jsme, jak je u lidí oblíbená. Mohla si mezi mládenci vybírat, ale rozhodla se to nezkoušet. Ten druh osobnosti, který dělá dojem, ale raději žije na vlastní pěst.“

„Na tebe podle všeho dojem opravdu udělala,“ poznamenala Jahnsová, ale okamžitě toho zalitovala. Nelíbil se jí žárlivý tón ve vlastním hlase.

Marnes přešlápl. „No, znáš mě, starostko. Pořád odhaduju nové kandidáty. Hlavně aby nepovýšili mě.“

Jahnsová se usmála. „Co ti další dva?“ Podívala se na jména a uvažovala, jestli hlubinář je dobrý nápad. Nebo jí možná dělalo starosti, jestli se Marnes nezamiloval. Jméno na horní složce jí bylo povědomé. Peter Billings. Pracoval o několik pater níž na soudním úseku jako úředník, nebo jako soudcův stín.

„Mám mluvit poctivě, šéfová? Ti jsou do počtu, aby to vypadalo férově. Jak jsem řekl, pracoval bych i s nimi, ale myslím, že Jules je pro tebe ta pravá. Už dlouho jsme neměli šerifem holku. A když se blíží volby, bude to populární krok.“

„Proto přece šerifa nevybíráme,“ připomněla Jahnsová. „Ten, koho určíme, tady nejspíš bude ještě dlouho po nás…“ Zarazila se, když si vzpomněla, že totéž říkala svého času o Holstonovi.

Zavřela složku a obrátila pozornost k nástěnné obrazovce. Na úpatí kopce se zformovalo malé tornádo, zvířený prach sešlehaný do organizované zuřivosti. Malý chomáček nabíral na síle, zvětšoval se ve větší kužel, vířil a vířil na špičce jako dětská káča a rejdil před kamerami, v nichž se pod matnými paprsky jasného východu slunce tvořily znatelné odlesky.

„Myslím, že bychom si ji měli zajít prohlédnout,“ řekla Jahnsová konečně. Držela složky na klíně a prsty připomínajícími svinutý pergamen si pohrávala s tvrdými okraji ručního papíru.

„Co prosím? Raději bych pro ni nechal poslat. Udělali bychom pohovor ve tvé kanceláři jako vždycky. Dolů je to daleko a zpátky nahoru ještě dál.“

„Opravdu si cením tvé starostlivosti. Ale už je to dávno, kdy jsem byla níž než ve čtyřicátém. Moje kolena nejsou žádná omluva pro to, abych nechodila mezi lidi…“ Starostka se zarazila. Prašné tornádo se zakymácelo, změnilo směr a zamířilo přímo k nim. Rostlo a rostlo – věděla, že širokoúhlý objektiv je vykresluje jako mnohem větší a mohutnější monstrum, než jaké ve skutečnosti je – a potom zaplavilo soustavu čidel. Celá kavárna se na chvilku ponořila do temnoty, než se poryv přehnal. Vzdaloval se přes obrazovku v salonku a výhled na svět za sebou zanechal poskvrněný lehounkým zakaleným závojem.

„Čert aby vzal tyhle hnusy,“ procedil Marnes mezi zuby. Položil ruku na pažbu pistole, až letitá kůže jeho pouzdra zavrzala, a Jahnsová si představila starého šerifova zástupce, jak pobíhá tou krajinou, pronásleduje na tenkých nohách vítr a sází střely do rozplývajícího se oblaku prachu.

Oba byli chvíli zticha a prohlíželi si nadělanou škodu. Nakonec promluvila Jahnsová:

„Tenhle výlet nedělám kvůli volbám, Marnesi. Ani kvůli hlasům. Co já vím, budu zase jediný kandidát. Takže z toho nebudeme dělat rozruch a budeme cestovat nalehko a v tichosti. Chci chodit mezi lidi, ne aby oni chodili za mnou.“ Ohlédla se po něm a zjistila, že se na ni dívá. „Dělám to pro sebe, Marnesi. Jako únik.“

Obrátila se zpět k výhledu.

„Někdy… někdy si myslím, že jsem tady nahoře už příliš dlouho. My oba. Myslím, že už jsme kdekoliv příliš dlouho…“

Řinčení ranních kroků na točitém schodišti ji přimělo k odmlce a oba se obrátili po zvuku života, po zvuku probouzejícího se dne. A ona věděla, že je na čase vytěsnit z myšlenek obrazy mrtvých věcí. Nebo je aspoň na chvíli pohřbít.

„Sejdeme dolů a důkladně si tuhle Juliettu proklepneme, ty a já. Protože někdy, když tady sedím a dívám se ven na to, co nás tenhle svět nutí dělat – štve mě to. Fakticky mě to štve.“

Sešli se po snídani v Holstonově staré kanceláři. Jahnsová na ni i den poté stále myslela jako na jeho. Bylo příliš brzy na to, aby v té místnosti viděla cokoliv jiného. Stála za dvěma sraženými stoly a starou kartotékou a upřeně hleděla do prázdné cely, zatímco zástupce šerifa Marnes udílel poslední pokyny Terrymu, hřmotnému příslušníkovi ostrahy IT úseku, jenž za Holstona a Marnese často zaskakoval, když byli pryč za nějakým případem. Za Terrym poslušně stála dívka jménem Marcha, mladičká holčina s tmavými vlasy a světlýma očima zaučující se pro práci v IT. Byla Terryho stínem; asi polovina pracovníků v silu nějakého měla. Tito všudypřítomní jedinci ve věku mezi dvanácti a dvaceti lety jako houba nasávali poznatky a postupy potřebné k tomu, aby silo fungovalo ještě aspoň o jednu generaci déle.

Zástupce Marnes připomínal Terrymu, jak se lidé po čištění rozdivočí. Když se uvolní napětí, mají sklon k rozjaření. Zmocní se jich pocit, přinejmenším na několik nejbližších měsíců, že všechno pominulo.

To varování nebylo zapotřebí příliš zdůrazňovat – veselí v sousední místnosti bylo slyšet i přes zavřené dveře. Většina obyvatel nejvyšších čtyřiceti podlaží už byla natlačená v kavárně a salonku. Během dne se přitrousí stovky dalších ze středu a z hlubiny, kteří požádali o volno v práci a odevzdali dovolenkové poukázky, jenom aby se mohli podívat na převážně čistý výhled na svět. Pro mnohé to byla dlouhá pouť. Někteří vycházeli nahoru jenom jednou za několik let, hodinu tam okolkovali a trousili poznámky, že to vypadá tak, jak si to pamatují, a potom se zase jali postrkovat své děti před sebou po schodech dolů a prodírali se přitom zástupy směřujícími opačným směrem.

Terrymu nechali klíče a dočasný odznak. Marnes prověřil baterie ve vysílačce, přesvědčil se, zda jednotka v kanceláři má naplno zesílený zvuk, a zkontroloval pistoli. Stiskl Terrymu ruku a popřál mu hodně štěstí. Jahnsová vycítila, že je pomalu na čase, aby se vydali na cestu, a odvrátila se od prázdné cely. Rozloučila se s Terrym, kývla na Marchu a vykročila za Marnesem ze dveří.

„Nevadí ti odejít hned po čištění?“ zeptala se ho, když vešli do kavárny. Věděla, jak se to večer rozjede a jak se dav může rozkurážit. Přepadl ji pocit, že není vhodný čas vytáhnout ho na převážně sobeckou pochůzku.

„To myslíš vážně? Potřebuju to. Potřebuju vypadnout.“ Ohlédl se po nástěnné obrazovce zakryté zástupem. „Pořád nemůžu přijít na to, na co myslel Holston, proč se mnou nikdy nemluvil o tom, co se mu honilo hlavou. Až se vrátíme, snad v té kanceláři už nebudu cítit jeho přítomnost, protože teď tam sotva dokážu dýchat.“

Jahnsová o tom přemýšlela, zatímco se proplétali zaplněnou kavárnou. V plastových kelímcích šplouchaly směsi ovocných šťáv a ve vzduchu ucítila i závan alkoholu z lavorovice, ale nevšímala si jej. Lidé jí přáli štěstí, nabádali ji, aby byla opatrná, a slibovali, že jí dají hlas. Zpráva o jejich cestě se šířila rychleji než lavorovicí křtěný punč, přestože o ní sotva někomu pověděli. Většina z nich měla dojem, že jde o cestu za účelem zvýšení prestiže. Kampaň za znovuzvolení. Mladší obyvatelé sila, kteří pamatovali jako šerifa jenom Holstona, už salutovali Marnesovi a oslovovali ho oním čestným titulem. Ti s vráskami kolem očí věděli své. Kývali té dvojici, když procházela kavárnou, a mlčky jí přáli štěstí v rozličných věcech. Udržte to tady v chodu, říkaly jejich oči. Zařiďte, aby moje děti žily tak dlouho jako já. Nedopusťte, aby se to tady rozložilo.

Jahnsová žila pod tím tlakem, pod břemenem drtícím víc než jenom kolena. Na cestě k ústřední šachtě mlčela. Tu a tam se někdo ozval, aby pronesla řeč, ale ty osamělé hlasy nenašly u ostatních odezvu. K její velké úlevě nepřerostly ve skandování. Co by říkala? Že neví, jak je možné, že to všechno ještě drží pohromadě? Že nerozumí ani svému pletení, tomu, jak je možné, že když bude správným způsobem proplétat očka, prostě vznikne něco samo od sebe? Řekla by, že stačí jednou stříhnout, aby se všechno rozpáralo? Jednou stříhnout a pak stačí tahat a tahat, až je z kusu oděvu hromádka příze. Opravdu od ní očekávají, že tomu rozumí, když jediné, co dělá, je, že se drží pravidel a ono to rok za rokem nějak funguje?

Ona totiž nechápala, co to tady drží pohromadě. A nechápala jejich náladu, tuhle oslavu. Popíjejí a pokřikují, protože jsou v bezpečí? Protože je osud ušetřil? Protože nemuseli jít čistit? Její lidé se veselí, zatímco dobrý chlapík, její přítel, její parťák, který jí pomáhal udržet je naživu a v dobrém stavu, leží mrtvý na kopci vedle své ženy. Kdyby měla proslov, pak pokud by nebyl plný zakázaných slov, byl by o tomhle: o tom, že ještě nikdy neodešli dva lepší lidé čistit z vlastní vůle, a o tom, co to vypovídá o zástupu těch, kteří zůstali.

Teď ale nebyl čas na proslovy. Ani na pití. Ani na veselí. Nyní byla hodina tichého rozjímání, a to byl jeden z důvodů, proč Jahnsová potřebovala pryč. Věci se změnily. Nejenom dnes, ale už před dlouhými roky. Věděla to lépe než ostatní. Možná to věděla i stará paní McNeilová dole v zásobování, postřehla, jak to přichází. Člověk musí žít dlouho, aby si tím mohl být jistý, ale ona si jistá byla. A jak čas utíkal a unášel její svět rychleji, než s ním stačila držet krok, starostka Jahnsová věděla, že ji zanedlouho nechá úplně za sebou. A největší strach, nevyslovený, ale denně pociťovaný, měla z toho, že bez ní jejich svět pravděpodobně už příliš daleko nedokulhá.

DEVĚT

Každý kovový schod při dopadu starostčiny hole zřetelně zazvonil. Ten zvuk se brzy stal metronomem jejich sestupu, taktem hudby schodiště plného lidí a vibrujícího energií nedávného čištění. Zdálo se, že všichni kromě jich dvou míří nahoru. Razili si cestu proti proudu, s lidmi do sebe šťouchali lokty, hlaholení: „Nazdar, starostko!“ se střídalo s kývnutím na Marnese. A Jahnsová jim v očích viděla pokušení oslovit ho jako šerifa, mírněné děsivými okolnostmi jeho předpokládaného povýšení.

„Kolik pater máš v plánu na jeden zátah?“ zeptal se Marnes.

„Copak, už jsi unavený?“ ohlédla se Jahnsová přes rameno, aby se na něj ušklíbla, a uviděla, že se mu huňatý knír už také prohnul úsměvem.

„Sejít dolů pro mě není problém. Hrůzu mám z cesty nahoru.“

Jejich ruce se na spirálovém zábradlí točitých schodů letmo dotkly, jak Jahnsová tu svoji při dalším kroku ponechala na okamžik za sebou a Marnes tou svou popojel dopředu. Chtěla mu říci, že není vůbec unavená, ale náhle si únavu uvědomila, vyčerpání spíš duševní než tělesné. Přepadla ji dětinská vize mladších časů a ona si představovala, jak ji Marnes zvedne a snese ze schodů v náručí. Bylo by krásné vzdát se síly a odpovědnosti, poddat se moci někoho jiného a nemuset předstírat vlastní. To nebyla vzpomínka na minulost – to byla budoucnost, jež se nikdy nestala. A Jahnsová si připadala provinile, že na to vůbec pomyslela. Cítila vedle sebe manžela, jeho ducha vyrušeného jejími myšlenkami…

„Starostko? Kolik myslíš?“

Oba se zastavili a přitiskli k zábradlí, aby udělali místo nosiči, který se plahočil po schodech nahoru. Jahnsová toho chlapce poznala. Samsonovi ještě nebylo dvacet, ale už měl silná záda a pevný krok. Na ramenou balancoval hromadu navzájem svázaných ranců. Obličej měl zkřivený, ale nikoliv únavou nebo bolestí, nýbrž rozmrzelostí. Co najednou dělají všichni ti lidé na jeho schodišti? Tihle turisté? Jahnsová přemýšlela o nějakých povzbudivých slovech, o malé pochvale pro tyto lidi, kteří dělali práci, jakou její kolena nesnesou, on ale už byl na svých mladých silných nohou pryč, zmizel, aby z hlubiny vynesl jídlo a další zásoby, zpomalován pouze náporem davu, který se snažil vyšplhat silem nahoru, aby se podíval na zřetelně viditelný širý venek.

Zastavili se mezi křídly schodů, aby nabrali dech. Marnes jí podal svou polní láhev, ona si ze zdvořilosti lokla a podala mu ji zpátky.

„Dnes bych ráda zvládla polovinu,“ odpověděla konečně. „Ale chci cestou udělat několik zastávek.“

Marnes se také napil vody a zašrouboval víčko. „Návštěvy?“

„Něco takového. Chci se zastavit v porodnici ve dvacátém.“

Marnes se zasmál. „Líbat v kampani dětičky? Starostko, nikdo nebude hlasovat proti tobě. Ve tvém věku ne.“

Jahnsová se nezasmála. „Díky,“ řekla s výrazem předstírané bolesti. „Ale nebude to kvůli líbání dětiček.“ Otočila se a vydala se dál; Marnes vykročil za ní. „Ne že bych nevěřila tvému profesionálnímu názoru na tuhle Jules. Co jsem starostkou, vždycky jsi vybral toho nejlepšího.“

„I…?“ ozval se Marnes.

„Především toho,“ řekla Jahnsová. Věděla, na co Marnes myslí. „Byl to dobrý chlap, ale měl zlomené srdce. To srazí na kolena i ty nejlepší.“

Marnes souhlasně zabručel. „Co tedy budeme v té porodnici dělat? Juliette se ve dvacátém patře nenarodila, jestli si dobře vzpomínám…“

„Ne, ale pracuje tam teď její otec. Napadlo mě, že bychom si ho mohli trochu prohlédnout a získat nějakou představu o jeho dceři, když už půjdeme kolem.“

„Otec má svědčit o charakteru?“ zasmál se Marnes. „Nepočítej příliš s tím, že to bude nestranný pohled.“

„Možná budeš překvapený,“ řekla Jahnsová. „Nechala jsem Alici trochu pátrat v záznamech, zatímco jsem si balila. Našla něco zajímavého.“

„Jo?“

„Tahle Juliette má ještě všechny dovolenkové poukázky, které si kdy vydělala.“

„To není na mechanickém úseku nic zvláštního,“ podotkl Marnes. „Dělají hodně přesčasů.“

„A nejenom že nechodí ven. Ona ani nemívá žádné návštěvy.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Silo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.