THE OTHER MISS BRIDGERTON

Copyright © 2018 by Julie Cotler Pottinger

All rights reserved

Translation © Lenka Tichá, 2020

ISBN 978-80-249-4134-9

Pro Emily.

Když říkám, že bych to bez tebe

nezvládla, myslím to doslova.

A také pro Paula.

Znovu mi vyprávěj –

jak se věci mají?

Kapitola 1

Začátek léta 1786

Na to, že Poppy Bridgertonová vyrostla na ostrově, konkrétně v Somersetu, trávila na pobřeží pozoruhodně málo času. Ne že by s vodou vůbec nepřišla do styku. Nedaleko domu, kde jejich rodina bydlela, bylo jezero a Poppyini rodiče trvali na tom, aby se všechny jejich děti naučily plavat. Nebo to přesněji řečeno vyžadovali od svých synů. Poppy, jediná dcera z celého hloučku, byla dotčena představou, že by při ztroskotání lodi zemřela ze všech Bridgertonových jako jediná, a proto to rodičům – přesně těmito slovy – oznámila, načež se čtyřmi bratry došla ke břehu a neohroženě se vrhla do vody. Naučila se to rychleji než tři z jejích čtyř bratrů (nebylo spravedlivé srovnávat ji s tím nejstarším, protože jemu to šlo pochopitelně rychleji), a do dneška uměla podle svého názoru plavat nejlíp z celé rodiny. To, že tohoto cíle dosáhla nejen prostřednictvím přirozených schopností, ale i vzdoru, bylo nepodstatné. Umět plavat je důležité. A rozhodla by se k tomu, i kdyby jí rodiče původně nepřikázali, ať trpělivě čeká na trávě.

Pravděpodobně.

Dnes se však koupat nebude. Rozprostíral se před ní oceán, nebo přinejmenším průliv, a studená voda se vůbec nepodobala klidnému jezeru, na které byla zvyklá z domova. Poppy sice dělala opak všeho, co se jí řeklo, ale nebyla hloupá. A protože byla sama, neměla se před kým předvádět.

Kromě toho ji nesmírně bavilo zkoumat pláž. Měkký poddajný písek, který cítila pod nohama, a slaný vlhký vzduch jí připadaly exotické, jako by se zčistajasna ocitla v Africe.

Tak daleko zase ne, pomyslela si, zatímco uždibovala ze špalíčku anglického sýra, který si s sebou vzala na procházku. Ale celkově to bylo něco nového a každá změna byla povzbuzující.

Zvlášť teď, když ve všech dalších ohledech plynul její život úplně stejně jako dřív.

Byl skoro červenec a Poppyina druhá londýnská sezona – pod záštitou její urozené tety lady Bridgertonové – nedávno skončila. A Poppy si uvědomila, že je v téměř stejné situaci jako na začátku – svobodná a nezávislá.

A mírně znuděná.

Asi mohla zůstat v Londýně, užívat si doznívající společenský ruch a doufat, že se seznámí s někým, koho ještě nepoznala (což bylo nanejvýš nepravděpodobné). Také mohla přijmout tetino pozvání a strávit nějakou dobu na poklidném venkově v Kentu s mizivou šancí, že by se jí mohl zalíbit některý ze svobodných džentlmenů, kteří byli náhodně zváni na večeři (což bylo ještě nepravděpodobnější). Ale k tomu by samozřejmě musela zatnout zuby a snažit se držet jazyk na uzdě, až by se jí teta Alexandra vyptávala, co na té poslední nabídce k sňatku bylo špatného (což bylo ze všeho nejnepravděpodobnější).

Výběr ženichů, kteří byli k mání, byl nudný a nezajímavý, ale naštěstí ji zachránila drahá přítelkyně z dětství Elizabeth, která se před několika lety i s manželem, přívětivým a sečtělým Georgem Armitagem, přestěhovala do Charmouthu.

George povolali do Northumberlandu kvůli nějaké naléhavé rodinné záležitosti, jejíž podrobnosti Poppy zcela nepochopila, a Elizabeth v sedmém měsíci těhotenství zůstala v domě u moře sama. Znuděná tím, že se musí zdržovat pouze v domě a jeho bezprostřední blízkosti, pozvala Poppy, ať přijede na dlouhou návštěvu, a ta její pozvání s radostí přijala. Obě přítelkyně si to užijí jako za starých časů.

Poppy si vložila do úst další kousek sýra. Tedy užily by si to stejně jako za starých časů, nebýt Elizabethina obrovského břicha. To byla novinka.

Znamenalo to, že ji Elizabeth nemohla doprovázet při každodenních vycházkách po pobřeží, ale to nevadilo. Poppy nikdy nebyla plachá, ale navzdory hovorné povaze měla moc ráda i samotu. A po nekonečných měsících, kdy v Londýně vedla zdvořilé rozhovory, bylo velice příjemné vyčistit si hlavu na čerstvém mořském vzduchu.

Snažila se volit každý den jinou trasu a potěšilo ji, když asi v polovině cesty mezi Charmouthem a Lyme Regis objevila spleť jeskyní nedaleko od břehu omývaného zpěněnými vlnami. Při přílivu je z velké části zalila voda, ale po bližším prozkoumání byla Poppy přesvědčená, že uvnitř určitě zůstalo několik suchých míst, a byla odhodlaná nějaká najít.

Pochopitelně jen proto, že to byla výzva. Nepotřebovala v anglickém Charmouthu v Dorsetu jeskyni, kde by bylo trvale sucho.

Ani ve Velké Británii, v Evropě nebo na celém světě.

Ale vzhledem k tomu, že byla v anglickém Charmouthu v Dorsetu a rozhodně jí připadalo, že je to pouze nepatrný kousek světa, musela se chopit každé šance, která se jí naskytla.

Dojedla zbytek skromného oběda, přimhouřila oči a pohlédla ke skalám. Slunce měla sice za zády, ale bylo natolik jasno, že zalitovala, že si s sebou nevzala slunečník nebo nablízku alespoň neroste velký strom poskytující příjemný stín. Také bylo velmi teplo, takže kabát nechala v domě. Dokonce i pleť v dekoltu chráněná šátečkem ji začínala svědit a potila se.

Rozhodně ale neměla v úmyslu se obrátit a jít zpátky. Takhle daleko se ještě nedostala a vlastně se jí to podařilo jen díky tomu, že přesvědčila Elizabethinu buclatou komornou, která jí byla přidělena jako gardedáma a zároveň společnice, aby zůstala ve městě.

„Berte to jako mimořádné volné odpoledne,“ sdělila jí Poppy s okouzlujícím úsměvem.

„Nevím.“ Mary se tvářila pochybovačně. „Paní Armitageová mi jasně poručila, abych…“

„Paní Armitageová to má od chvíle, kdy otěhotněla, v hlavě trochu popletené,“ přerušila ji Poppy a v duchu se své přítelkyni omluvila. „Prý je to u všech žen stejné,“ dodala, aby odvedla služebniny myšlenky od tématu – přítomnosti nebo nepřítomnosti Poppyiny gardedámy.

„To je pravda,“ připustila Mary a mírně naklonila hlavu.

„Když švagrová čekala své chlapce, nedostala jsem z ní kloudné slovo.“

„Přesně tak!“ zvolala Poppy. „Elizabeth ví, že se o sebe umím skvěle postarat. Nejsem přece žádná husička. Jen se o mně říká, že jsem zůstala beznadějně na ocet.“

Mary se ji pokusila ujistit, že to tak rozhodně není, a Poppy dodala: „Půjdu jen na krátkou příjemnou procházku po pobřeží. To přece víte. Včera jste šla se mnou.“

„A předevčírem taky,“ povzdychla si Mary. Vyhlídka na další fyzicky náročné odpoledne ji patrně nepotěšila.

„I předpředevčírem,“ připomněla jí Poppy. „A celý minulý týden.“

Mary ponuře přikývla.

Poppy se neusmála. Na to byla příliš laskavá. Ale úspěch zjevně číhal hned za rohem.

Doslova.

„Takže,“ prohlásila a nasměrovala komornou k útulné čajovně, „co kdybyste si tu sedla a odpočinula si? Bůhví že si to zasloužíte. Už jsem vás utahala dost, ne?“

„Jste moc hodná, slečno Bridgertonová,“ vyhrkla Mary.

„Přesto umím být vyčerpávající,“ dodala Poppy, otevřela dveře do čajovny a poplácala Mary po ruce. „Nesmíte pořád jen dřít. Zasloužíte si pár minut jen sama pro sebe.“

Jakmile jí Poppy koupila konvici s čajem a talíř sušenek, chvatně odešla – se dvěma sušenkami v kapse – a teď byla úžasně a požehnaně sama.

Kéž by se v dámských botách dalo lépe lézt po kamenech. Měla ty nejpraktičtější střevíčky, jaké byly k sehnání, ale s obuví, kterou měli v botníku její bratři, se v odolnosti srovnávat nemohly. Dávala si velký pozor na každý krok, protože se bála, aby si nevymkla kotník. Na tuto pláž moc lidí nechodilo, takže kdyby se zranila, kdoví kdy by si jí někdo všiml.

Při chůzi si pohvizdovala a užívala si, že se může chovat tak nehorázně (matka by dostala šok, kdyby ty zvuky slyšela!). A potom se rozhodla, že ten prohřešek ještě znásobí tím, že zvolí písničku, jejíž slova se pro ženské uši vůbec nehodí.

„Krčmářka šla k mó, mó, móři,“ halekala zplna hrdla, „najít si tam…“ Co to je?

Zastavila se a pohlédla na zvláštní skalnatý útvar po pravici. Jeskyně. Určitě je to jeskyně. A tak daleko od vody, že ji jistě nezaplavuje příliv.

„Moje tajná skrýš,“ potutelně se usmála a odbočila z cesty. Připadalo jí, že díky otvoru zakrytému třemi velkými kameny a poloze stranou od obvyklé trasy je to dokonalé pirátské doupě. Vlastně byl div, že si ho vůbec všimla.

Protáhla se mezi kameny, přičemž letmo zaregistrovala, že jeden z nich není tak velký, jak původně očekávala, a vklouzla do jeskyně. Měla jsem si vzít lucernu, prolétlo jí hlavou, zatímco čekala, až její oči přivyknou tmě. Jenže Elizabeth by se určitě vyptávala, jaký k tomu má důvod. Jak má člověk vysvětlit, k čemu potřebuje lucernu, když se dopoledne prochází po pláži? Popošla o několik krůčků. Protože nic neviděla, opatrně šourala nohy po zemi a chodidly ohmatávala náhodné překážky. Zdálo se jí, že jeskyně je hluboká a rozprostírá se mnohem dál, než kam dopadá venkovní světlo, i když ruku do ohně by za to nedala. Rozechvělá vzrušujícím objevem kráčela vpřed a pomalu se blížila k zadní stěně, dokud…

„Au!“ vyjekla, když rukou narazila na něco tvrdého. Trhla sebou.

„Au,“ postěžovala si znovu a druhou rukou si promnula bolavé místo. „Au, au, au. Co to…“

Odmlčela se. Ať už našla cokoliv, nebyl to přirozený výčnělek horniny. Vlastně to vypadalo spíš jako ostrý roh bedny stlučené z nahrubo opracovaných prken.

Znovu váhavě natáhla ruku, dokud se nedotkla – tentokrát opatrněji – ploché dřevěné desky. Teď už o tom nepochybovala – byla to bedna.

Poppy se radostně zachichotala. Co našla? Pirátskou kořist? Pašerácký lup? Jeskyně byla cítit zatuchlinou a vypadala nepoužívaně, takže ať to bylo cokoliv, pravděpodobně to tu leželo léta.

„Objevilas poklad, holčičko.“ Zasmála se a ve tmě si pokynutím ruky poblahopřála k úspěchu. Rychle si ověřila, že bedna je příliš těžká, aby ji zvedla, takže přejela prsty po okraji a snažila se přijít na to, jak ji má otevřít. Sakra. Víko bylo zatlučené hřebíky. Bude se sem muset vrátit, ačkoliv neměla tušení, jak své přítelkyni vysvětlí, že potřebuje lucernu a páčidlo.

Ačkoliv…

Naklonila hlavu na stranu. Jestli je ta bedna – vlastně dvě, protože byly položené na sobě – v této části jeskyně, kdoví co se skrývá ve vzdáleném rohu?

S pažemi obezřetně nataženými před sebou popošla do šera. Zatím nic. Nic… nic…

„Opatrně!“ Poppy ztuhla.

„Jestli to upustíš, kapitán tě zabije.“

Poppy zatajila dech a pak si s úlevou uvědomila, že drsný mužský hlas nemluví s ní.

Úlevu okamžitě vystřídala panika. Pomalu spustila paže k tělu a pevně je kolem sebe ovinula.

Není sama.

Ostražitě zacouvala co nejdál za bedny. Byla tma, chovala se tiše jako myška, takže ať už je tu kdokoliv, neuvidí ji, pokud…

„Tak rozsvítíš tu zatracenou lucernu?“ Pokud nemá lucernu.

Plamínek povyskočil a ozářil zadní část jeskyně. Poppy svraštila čelo. Přišli ti muži zezadu? A pokud ano, kudy vstoupili? Kam ta jeskyně vede?

„Nemáme moc času,“ utrousil jeden. „Pospěš si a pomoz mi najít, co potřebujeme.“

„Co ten zbytek?“

„Ostatní náklad tu zůstane v bezpečí, dokud se nevrátíme.

Stejně je to už naposledy.“

Druhý muž se zasmál. „To tvrdí kapitán.“

„Tentokrát to myslí vážně.“

„Nikdy toho nenechá.“

„Já jo.“ Poppy uslyšela mrzuté heknutí a po něm následovalo: „Na tohle už jsem moc starý.“

„Posunul jsi před vchod ten kámen?“ zeptal se první muž a s namáhavým výdechem položil něco na zem.

Tak proto jsem se dovnitř protáhla jen taktak, uvědomila si Poppy. Mělo jí být divné, že by se tak velká bedna dala pronést tak malým otvorem.

„Včera,“ odpověděl. „S Billym.“

„S tím prckem?“

„Hmm. Myslím, že je mu už třináct.“

„Opravdu?“

Panebože, pomyslela si Poppy, uvízla jsem v jeskyni s pašeráky – možná dokonce s piráty! – a klábosí tu jako dvě staré klepny.

„Co ještě potřebujeme?“ zeptal se hlubší z obou hlasů.

„Kapitán tvrdil, že bez bedny s brandy neodjede.“ Poppy ucítila, jak ji opouští odvaha. Bedny?

Druhý muž se zasmál. „Aby ji prodal, anebo vypil?“

„Nejspíš obojí.“

Další uchechtnutí. „V tom případě by se s námi měl podělit.“ Poppy se horečně rozhlédla. Pronikalo k ní dostatečné světlo lucerny, aby viděla bezprostřední okolí. Kam se má, sakra, schovat? V jeskyni sice byly malé výklenky, do kterých by se mohla vmáčknout, ale i tak by ti chlapi museli být slepí, aby si jí nevšimli.

Přesto to bylo lepší než místo, na kterém stála teď. Mírně couvla a schoulila se do nejmenšího klubíčka, jakého byla schopná. Přitom v duchu děkovala Stvořiteli, že na sobě nemá zářivě žluté šaty, a zároveň vyslala k nebi první skutečnou modlitbu za několik měsíců.

Prosím, prosím, prosím.

Stanu se lepším člověkem.

Budu poslouchat matku.

Dokonce budu poslouchat i v kostele.

Prosím, prosím…

„Ježíšmarjá!“

Poppy pomalu naklonila obličej k muži, který se nad ní tyčil. „Bože, proč jsi mě opustil?“ zamumlala zoufale.

„Co jste zač?“ obořil se na ni a přistrčil jí lucernu k obličeji.

„A vy?“ vybuchla dřív, než jí došlo, že úsečná odpověď není zrovna nejmoudřejší.

„Greene!“ houkl muž. Poppy zamrkala.

„Greene!“

„Co je?“ zabručel někdo další, patrně jménem Green.

„Je tu nějaká holka!“

„Cože?“

„Tady. Je tu holka.“

Green přiběhl. „Kdo to, sakra, je?“

„Nevím,“ dostalo se mu netrpělivé odpovědi. „To mi neřekla.“

Green se sklonil a přiblížil větrem ošlehaný obličej k Poppy.

„Co jste zač?“

Neodpověděla. Obvykle nedržela jazyk za zuby, ale teď jí připadalo moudré s tím začít.

„Kdo jste?“ zeptal se znovu a tentokrát tu otázku spíš zasténal.

„Nikdo,“ odsekla. Trochu ji povzbudilo, že vypadal spíš unaveně než vztekle. „Jsem jen na procházce. Nebudu vás obtěžovat. Už půjdu. Nikdo se nedozví…“

„Já to vím,“ namítl Green.

„Já taky,“ přidal se jeho společník a poškrábal se na hlavě.

„Nikomu neřeknu ani slovo,“ ujistila je. „Vždyť ani nevím, co…“

„Sakra!“ zaklel Green. „Sakra, sakra, sakra, sakra, sakra.“

Poppy horečně těkala pohledem z jednoho na druhého a snažila se pochopit, jestli je v jejím nejlepším zájmu vložit se do hovoru. Bylo těžké odhadnout jejich věk, protože oba byli ošlehaní větrem, jako by trávili spoustu času pod širým nebem. Byli prostě oblečeni v hrubých pracovních košilích a kalhotách, které měli zastrčené do vysokých bot, jako by si nechtěli namočit nohy.

„Sakra!“ vyštěkl opět Green. „Tohle nám tak scházelo.“

„Co s ní uděláme?“ zeptal se ten druhý.

„Nevím. Nechat ji tu nemůžeme.“

Oba ztichli a upřeně se na ni zadívali, jako by byla ten nejtěžší náklad na světě a bylo jen otázkou času, kdy jim spadne na hlavu.

„Kapitán nás zabije,“ promluvil Green konečně.

„Nemůžeme za to.“

„Asi bychom se ho měli zeptat, co si s ní máme počít,“ navrhl Green.

„Nevím, kde je,“ odpověděl druhý. „Ty snad jo?“ Green zavrtěl hlavou. „Co na lodi?“

„Tam není. Řekl, že se s námi sejde na palubě hodinu před vyplutím. Musel vyřídit nějakou obchodní záležitost.“

„Sakra.“

Víc sakrování Poppy během jednoho setkání ještě neslyšela, ale měla dojem, že kdyby na to poukázala, nic by tím nezískala.

Green vzdychl a zavřel oči. Jeho výraz byl projevem čirého zoufalství. „Nemáme na vybranou,“ usoudil nakonec.

„Musíme ji vzít s sebou.“

„Cože?“ zeptal se jeho společník.

„Cože?“ vyjekla Poppy.

„Proboha,“ zabručel Green a promnul si uši. „Musíte tak ječet?“ Netrpělivě si povzdychl. „Na tohle už jsem trochu moc starý.“

„Nemůžeme ji s sebou vzít!“ ohradil se druhý muž.

„Poslechněte ho,“ přidala se Poppy. „Zjevně je velmi inteligentní.“

Greenův přítel se mírně narovnal a rozzářil se. „Jmenuju se Brown,“ představil se a zdvořile na ni kývl.

„Ehm, ráda vás poznávám,“ vypravila ze sebe Poppy a přemýšlela, jestli mu má podat ruku.

„Snad si nemyslíš, že ji vzít chci?“ vybuchl Green. „Mít ženskou na palubě nosí smůlu, zvlášť takovouhle.“

Poppy při té urážce pootevřela rty. „Abyste věděl,“ začala, ale Brown ji přerušil otázkou: „Co je na ní špatnýho? Řekla, že jsem inteligentní.“

„Což ukazuje, že sama moc chytrosti nepobrala. A kromě toho nezavře klapačku.“

„Vy taky ne,“ odsekla Poppy.

„Vidíš?“ opáčil Green.

„Není tak hrozná,“ zastal se jí Brown.

„Sám jsi právě řekl, že ji na palubě nechceš!“

„To ne, ale…“

„Není nic horšího než užvaněná ženská,“ zabručel Green.

„Existuje spousta horších věcí,“ vložila se Poppy do řeči, „a jestli jste je nikdy nezažili, máte velké štěstí.“

Green se na ni dlouze zadíval. Upřeně ji pozoroval a potom zasténal: „Kapitán nás zabije.“

„Když mě tu necháte, tak ne,“ ozvala se chvatně. „Vůbec se to nedozví.“

„Ale dozví,“ namítl Green zlověstně. „Vždycky o všem ví.“ Poppy stiskla spodní ret mezi zuby a uvažovala, jaké má možnosti. Pochybovala, že by těm dvěma dokázala utéct, a i kdyby to přece jen chtěla zkusit, Green jí stál v cestě k východu. Napadlo ji, že kdyby se rozplakala, snad by slzami obměkčila něžnější stránky jejich povahy, ale to by předpokládalo, že nějaké něžnější stránky mají.

Pohlédla na Greena a váhavě se usmála, aby si ho oťukla.

Nevšímal si jí a obrátil se k příteli. „V kolik hodin…“ Zarazil se. Brown byl pryč. „Browne!“ zařval. „Kde, krucinál, jsi?“

Brownova hlava se vynořila za hromadou lodních beden.

„Hledám provaz.“

Provaz? Poppy vyschlo v krku.

„Dobře,“ zabručel Green.

„Snad mě nechcete svázat?“ hlesla. Zjevně stále neměla v krku tak sucho, aby se nezmohla na pár slov.

„Nechci,“ odsekl, „ale musím, takže nám to všem laskavě usnadněte.“

„Přece si nemyslíte, že vám dovolím, abyste mě jen tak odvedli?“

„Doufám v to.“

„To klidně můžete, pane, ale…“

„Browne!“ zahulákal Green tak hlasitě, že Poppy na okamžik zmlkla.

„Už jsem ten provaz našel!“ zalétla k nim odpověď.

„Dobře. Přines i další věci.“

„Další věci?“ opakoval Brown.

„Ano,“ přidala se Poppy znepokojeně. „Jaké další věci?“

„Prostě další,“ utrousil Green netrpělivě. „Víš, co myslím.

A taky hadr.“

„Jo, další,“ pochopil Brown. „Jasně.“

„Jaké další?“ nenechala se Poppy odbýt.

„To nechtějte vědět,“ usadil ji Green.

„Ujišťuju vás, že to vědět chci,“ ohradila se, ačkoliv si právě začínala uvědomovat, že o to vlastně ani moc nestojí.

„Naznačila jste, že se s námi budete prát,“ vysvětlil.

„Ano, ale co to má společného s…“

„Pamatujete se, jak jsem se zmínil, že na tohle už jsem moc starý?“

Přikývla.

„Tak mezi ‚tohle‘ patří i potyčka.“

Brown se vynořil a v ruce držel zelenou lahvičku, do které se obvykle dávají léky. „Tumáš,“ podal ji Greenovi.

„Ne že bych vás nezvládl,“ prohodil Green a vytáhl zátku.

„Ale k čemu bych se namáhal? Proč bych si to zbytečně ztěžoval?“

Na to Poppy neměla odpověď. Upřeně se dívala na lahvičku. „Chcete mě donutit, abych to vypila?“ zašeptala. Tekutina odporně páchla.

Green zavrtěl hlavou. „Máš ten hadr?“ zeptal se Browna.

„Promiň, ale žádný jsem nenašel.“

Green opět unaveně zasténal a pohlédl na lněný šátek, kterým si Poppy zaplnila živůtek. „Musíme si půjčit váš kapesník,“ sdělil jí. „Nehýbejte se.“

„Co to děláte?“ vykřikla. Jakmile jí vytáhl šátek, ucukla.

„Promiňte,“ dodal a kupodivu se zdálo, že to myslí vážně.

„Nedělejte to,“ zalapala po dechu a odtáhla se od něj co nejdál.

Vzhledem k tomu, že se zády opírala o stěnu jeskyně, to moc daleko nebylo. S hrůzou přihlížela, jak tenkou látku štědře pokropil páchnoucí tekutinou. Šátek byl skoro okamžitě promočený a několik kapek proteklo a zmizelo ve vlhké zemi.

„Budeš ji muset přidržet,“ obrátil se Green k Brownovi.

„Ne,“ zaječela, ale to už ji Brown chytil kolem těla.

„Promiňte,“ zamumlal a i tentokrát se zdálo, že svou omluvu myslí vážně.

Green zmuchlal šátek a přiložil jí ho před ústa. Poppy se zvedl žaludek a v silném náporu nechutných výparů zalapala po dechu.

A potom se svět zcela vytratil.

Kapitola 2

Andrew Rokesby přecházel po palubě Infinity a před vyplutím, naplánovaným přesně na čtyři hodiny, naposledy kontroloval loď. Od přídě až po záď bylo všechno v pořádku a kromě Browna a Greena byl každý na svém místě připravený na nadcházející plavbu.

„Pinsleyi!“ zavolal a zvedl hlavu k námořníkovi, který dotahoval lana.

„Ano, pane!“ odpověděl muž. „Co je, pane?“

„Neviděl jste Browna a Greena? Poslal jsem je do jeskyně pro zásoby.“

„Pro zásoby, pane?“ opakoval Pinsley a neomaleně se zakřenil. Všichni znali skutečný důvod, který k tomu Andrew měl.

„Stačí, abych mírně otočil kormidlem, a zůstanete viset v ráhnoví jen za konečky prstů,“ varoval ho Andrew.

„Jsou dole, pane,“ odpověděl Pinsley se širokým úsměvem.

„Před čtvrt hodinou jsem je viděl, jak šli dolů.“

„Dolů?“ opakoval Andrew a zavrtěl hlavou. Na oba čekala práce a nebyl důvod, proč by se měli skrývat v podpalubí.

Pinsley pokrčil rameny, nebo si to Andrew alespoň myslel.

Díval se proti slunci, tak si nebyl úplně jistý.

„Nesli pytel,“ oznámil Pinsley.

„Pytel?“ Andrew je poslal pro bednu s brandy. Každý má svoje slabůstky a těmi jeho byly ženy v přístavech a na moři francouzská brandy. Každý večer těsně po jídle si dopřál skleničku. Díky tomu plynul život v mezích civilizovanosti, nebo přinejmenším natolik, jak si to přál.

„Měli s ním co dělat, jak byl těžký,“ dodal Pinsley.

„Brandy v pytli?“ zamumlal Andrew. „Madre de Dios, v tom případě z ní do téhle chvíle nezbylo nic než střepy a alkoholické výpary.“ Letmo pohlédl na Pinsleyho, který dál upevňoval lana, a potom vykročil k úzkému schodišti, které vedlo do podpalubí.

Měl ve zvyku prohodit před vyplutím Infinity s každým členem posádky několik slov, ať už dotyčný zastával jakkoliv nízké, nebo vysoké postavení. Díky tomu všichni znali své role během každé konkrétní plavby, a navíc je ten projev úcty těšil. Andrewova posádka byla sice nepočetná, ale nesmírně loajální. Věděl, že by za něj do jednoho položili život, ale jen proto, že kapitán byl ochoten udělat totéž.

Andrew jim nesporně velel a žádný z námořníků by se neodvážil některému jeho příkazu odporovat, ale na druhou stranu si to ani nepřáli.

„Pane!“

Andrew se ohlédl. Green zřejmě vyšel nahoru po druhém schodišti.

„Tady jste,“ oslovil ho Andrew a pokynul mu, ať ho následuje. Green byl služebně nejstarší člen posádky a nastoupil do jeho služeb o den dřív než Brown. Od té doby se ti dva hašteřili jako dvě stařeny.

„Pane!“ ozval se Green znovu a rozběhl se po palubě, aby ho dohonil.

„Promluvíme si za chůze,“ sdělil mu Andrew, obrátil se k němu zády a vykročil ke schodišti, které vedlo k jeho kajutě.

„Potřebuju si ještě zabezpečit věci.“

„Ale, pane, musím vám říct…“

„Co se, sakra, stalo s mojí brandy?“ Andrew bral schody po dvou. „Pinsley říkal, že jste na palubu přitáhli pytel. Pytel,“ opakoval a zavrtěl hlavou.

„Správně,“ přisvědčil Green a podivně zachroptěl. Andrew se obrátil. „Není vám nic?“

Green zalapal po dechu. „Stala se taková…“

„Špatně se vám dýchá?“

„Ne, pane…“

Andrew se odvrátil. „Měl byste si s tím krkem zajít za Flandersem. Má na to nějakou léčivou směs. Chutná sice hrozně, ale zabírá, to můžu dosvědčit.“

„Pane,“ vypravil ze sebe Green a následoval ho po chodbě.

„Brown už je na palubě?“ zeptal se Andrew a vzal za kliku od dveří do kajuty.

„Ano, pane, ale…“

„Dobře, takže nám nic nebrání vyplout podle plánu.“

„Pane!“ vykřikl Green zoufale a vmáčkl se mezi Andrewa a dveře.

„Co je, Greene?“ zeptal se Andrew s nucenou trpělivostí.

Muž otevřel ústa, ale ať už chtěl říct cokoliv, zjevně se mu nedostávalo slov.

Andrew vsunul ruce do Greenova podpaždí, zvedl ho a postavil stranou.

„Než vstoupíte…,“ vypravil ze sebe bázlivě Green přidušeným hlasem.

Andrew otevřel dveře.

A uviděl ve své posteli ženu, svázanou a s roubíkem v ústech.

Kdyby to bylo fyzicky možné, řekl by, že jí z očí srší blesky.

Vteřinu na ni zíral, ohromeně si prohlížel její husté kaštanové vlasy a zářivě zelené oči. Přejel pohledem po jejím těle – byla to koneckonců žena – a usmál se.

„Dárek?“ zamumlal. „Pro mě?“

•

Jestli se z toho dostanu živá, pomyslila si Poppy, „zabiju každého zatraceného muže na téhle lodi.“

A začne s Greenem. Ne, s Brownem.

Ne, rozhodně s Greenem. Brownovi by možná dokázala domluvit, aby ji pustil, ale Green si nezasloužil nic než mor a neštovice na celý jeho rod.

Do posledního potomka.

Hmm. To by ovšem předpokládalo, že by si ten odporný chlap našel ženu, která by mu byla ochotná rodit děti, a o tom Poppy upřímně pochybovala. Vlastně se zlomyslně domnívala, že až s ním skončí, bude to fyzicky vyloučené. Čtyři bratři naučí ženu jak nebojovat podle pravidel, a jestli se někdy dočká toho, že jí rozvážou kotníky, kopne ho kolenem přímo do…

Cvak.

Zvedla hlavu. Někdo přicházel.

„Než vstoupíte…,“ uslyšela povědomý hlas.

Dveře se prudce otevřely. Neobjevil se v nich Green ani Brown, ale muž nejméně o deset let mladší a tak pohledný, že kdyby Poppy neměla roubík, určitě by se jí překvapením otevřela pusa.

Jeho sytě hnědé vlasy byly zlatě žíhané sluncem a na zátylku stažené do copánku. Obličej s pěkně tvarovanými plnými rty, které se v koutcích zvedaly a vyvolávaly dojem neustálého uličnictví, byl zcela dokonalý. Oči měl modré a tak zářivé, že jejich barvu rozeznala přes celou místnost.

Prohlížel si ji od hlavy až k patě a zase zpátky. Tak důvěrnou prohlídku Poppy ještě nikdy nezažila a ucítila, jak rudne.

„Dárek?“ zamumlal a trochu se pousmál. „Pro mě?“

„Hmm grr vrr!“ zaprskala Poppy a zuřivě zatahala za pouta.

„Ehm, právě o tomhle jsem vám chtěl povědět,“ polkl Green a vklouzl do místnosti společně se záhadným cizincem.

„O tomhle?“ zamumlal druhý muž sametovým hlasem.

„O ní,“ opravil se Green. Ty dvě slabiky visely těžce ve vzduchu, jako by mluvili o Krvavé Marii zkřížené s Medúzou.

Poppy do něj zabodla vzteklý pohled a zavrčela.

„No tak,“ chlácholil ji mladší muž a povytáhl obočí. „Nenapadá mě, co na to mám říct. Obvykle mám jiný vkus, ale i tak je přitažlivá.“

Poppy ho ostražitě pozorovala, jak vchází do kajuty. Moc toho zatím neřekl, ale stačilo to, aby pochopila, že není obhroublý námořník. Mluvil jako aristokrat a také se tak pohyboval. Znala ten typ. Poslední dva roky se snažila (nebo spíš nesnažila) přimět některého z nich, aby se s ní oženil.

Obrátil se ke Greenovi. „Leží v mé posteli z nějakého konkrétního důvodu?“

„Našla jeskyni, kapitáne.“

„Hledala ji?“

„To nevím, pane. Neptal jsem se jí na to. Podle mě to byla náhoda.“

Kapitán na ni pohlédl se znepokojivě klidným výrazem a pak se obrátil zpátky ke Greenovi: „Co navrhujete, abychom s ní udělali?“

„Nevím, kapitáne. Ale nemohli jsme ji tam jen tak nechat. Uvnitř je stále většina kořisti z naší poslední výpravy. Kdybychom ji pustili, mohla by o tom někomu říct.“

„Nebo si ji vzít sama,“ doplnil kapitán zamyšleně.

Poppy při té urážce zabručela. Jako by snad byla natolik bezcharakterní, aby se uchýlila ke krádeži.

Kapitán na ni pohlédl s povytaženým obočím. „Zřejmě na to má nějaký názor.“

„Má spoustu názorů,“ utrousil Green zasmušile.

„Opravdu?“

„Zatímco jsme na vás čekali, vyndali jsme jí roubík,“ vysvětloval Green. „Po minutě jsme jí ho museli dát zpátky. Vlastně ještě dřív.“

„Opravdu to bylo tak zlé?“

Green přikývl. „Taky mi rukama vjela do vlasů.“ Poppy se samolibě ušklíbla.

Kapitán se k ní opět obrátil. Skoro se zdálo, že na něj udělala dojem. „Měli jste jí je spoutat za zády.“

„Bál jsem se ji rozvázat na tak dlouho, abych to předělal,“ zamumlal Green a promnul si hlavu.

Kapitán zamyšleně přikývl.

„Nemáme tolik času, abychom náklad přestěhovali,“ pokračoval Green. „A kromě toho tu jeskyni ještě nikdo nenašel. Je cenná, i kdyby uvnitř nic nebylo. Kdoví co tam někdy budeme potřebovat schovat.“

Kapitán pokrčil rameny. „Teď už žádnou hodnotu nemá,“ utrousil a založil si silné paže na hrudi. „Pokud ovšem tohle děvče nezabijeme.“

Poppy zalapala po dechu tak hlasitě, že to bylo slyšet, i když měla roubík.

„Nedělejte si starosti,“ uklidnil ji nenuceně. „Zatím jsme nezabili nikoho, u koho to nebylo zcela nezbytné, a ženu ještě nikdy. Ačkoliv,“ dodal a promnul si bradu, „by se jich pár našlo…“ Zvedl hlavu a oslepil ji úsměvem. „To sem ale nepatří.“

„Pane,“ ozval se Green a popošel dopředu.

„Hmm?“

„Napadá mě jedna ze Španělska. Z Malagy?“

Kapitán na něj bezvýrazně hleděl, dokud se mu neosvěžila paměť. „Ano, myslíte tuhle. Ale ta se nepočítá. Nejsem si ani jistý, jestli to byla žena.“

Poppy vykulila oči. Co je to za lidi?

A potom, právě když se domnívala, že si ti dva možná sednou a v klidu si vypijí skleničku, kapitán precizním, téměř vojenským pohybem otevřel kapesní hodinky a zavelel: „Za necelé dvě hodiny vyplouváme. Už víme, kdo to je?“

Green zavrtěl hlavou. „Neřekla nám to.“

„Kde je Brown? Ví to?“

„Ne, pane,“ odvětil Brown ze dveří.

„Á, tady jste,“ pravil kapitán. „Právě s Greenem hovoříme o nečekaném vývoji událostí.“

„Je mi to líto, pane.“

„Nemůžete za to,“ pronesl kapitán. „Zachovali jste se správně. Ale musíme zjistit její totožnost. Je pěkně oblečená,“ pokynul k Poppyiným modrým vycházkovým šatům.

„Někomu bude chybět.“

Popošel k posteli a chystal se jí vyndat roubík, ale Green s Brownem se na něj vrhli, Green ho chytil za ruku a Brown se vklínil mezi kapitána a postel.

„To nedělejte,“ varoval ho Green zlověstně.

„Prosím, pane,“ zaškemral Brown, „nechte jí ten roubík.“ Kapitán se zarazil a pohlédl z jednoho muže na druhého.

„Co si myslíte, že udělá?“

Námořníci mlčeli, ale oba couvli skoro až ke zdi.

„Panebože,“ ulevil si kapitán netrpělivě. „Dva dospělí chlapi.“

A potom vyndal roubík.

„Vy!“ vybuchla Poppy směrem ke Greenovi. Green zbledl.

„Vy taky,“ zavrčela na Browna. „A vy!“ zakončila a zabodla do kapitána podrážděný pohled.

Kapitán povytáhl obočí. „Teď, když jste nám předvedla, jak bohatý máte slovník…“

„Všechny vás zabiju,“ sykla. „Jak se odvažujete svázat mě tu jako kuře a nechat mě tu celé hodiny…“

„Bylo to třicet minut,“ ohradil se Brown.

„Mně to připadalo delší,“ namítla, „a jestli si myslíte, že tady budu sedět a přijímat urážky od bandy pitomých pirátů…“

Neovladatelně se rozkašlala. Ten zatracený kapitán jí strčil roubík zpátky do úst.

„Dobře,“ pravil. „Teď už je mi to naprosto jasné.“ Poppy ho kousla do prstu.

„Tuhle chybu,“ pronesl uhlazeně, „už nedělejte.“ Zabodla do něj vražedný pohled.

„A mimochodem,“ dodal, jako by ho to napadlo až teď, „používáme raději výraz korzáři.“ Zavrčela a zatnula zuby do roubíku.

„Vyndám vám ho,“ navrhl, „jestli mi slíbíte, že se budete slušně chovat.“

Nesnášela ho. Nemohla ho vystát. Viděli se necelých pět minut a už si byla jistá, že nikdy nebude nikoho tak hluboce nenávidět…

„Jak chcete,“ pokrčil rameny. „Jestli vás to zajímá, vyplujeme přesně ve čtyři.“

A potom se prostě otočil a došel ke dveřím. Poppy zavrčela.

Nic jiného jí nezbývalo.

„Umíte se slušně chovat?“ zeptal se hlasem, který by rozhodně neměl znít tak hřejivě.

Přikývla, ale z očí jí čišel vzdor.

Došel zpátky k posteli. „Slibujete?“ zeptal se posměšně. Zuřivě trhla bradou, což zřejmě mělo znamenat přikývnutí. Sklonil se a opatrně ji zbavil roubíku.

„Vodu,“ vydechla, ačkoliv se jí příčilo o něco prosit.

„Moc rád vám vyhovím,“ souhlasil a nalil jí sklenku ze džbánku na stole. Podržel ji u jejích rtů, zatímco pila, protože měla stále spoutané ruce. „Kdo jste?“ otázal se.

„Záleží na tom?“

„Právě teď ne,“ připustil, „ale možná bude, až se vrátíme.“

„Nemůžete mě vzít s sebou!“ protestovala.

„Druhou možností je, že vás zabijeme,“ řekl. Otevřela ústa. „Ani to nemůžete.“

„Asi nemáte v šatech schovanou pistoli,“ prohodil, opřel se ramenem o zeď a založil si paže na hrudi.

Překvapeně pootevřela rty, ale potom se rychle vzpamatovala. „Co když ano?“

Zasmál se, mizera jeden.

„Dám vám peníze,“ navrhla rychle. Určitě se nechá uplatit.

Je to pirát, proboha. Nebo ne?

Povytáhl obočí. „Asi v těch šatech nemáte ani peněženku se zlatem.“

Při jeho jízlivosti se zamračila. „Samozřejmě že ne. Ale můžu vám ho sehnat.“

„Máme za vás požadovat výkupné?“ zeptal se s úsměvem.

„Ne! Jistěže ne. Ale jestli mě pustíte…“

„Nikdo vás nepustí,“ přerušil ji, „takže s tím laskavě přestaňte…“

„Určitě když o tom popřemýšlíte,“ přerušila ho.

„Popřemýšlel jsem už o všem, co jsem potřeboval…“

„… pochopíte, že…“

„Nepustíme vás…“

„… vůbec není dobrý nápad…“

„Řekl jsem, že vás nepustíme…“

„… držet mě jako rukojmí. Budu se vám plést pod nohama a…“

„Dokážete na chvíli zmlknout?“

„… taky hodně jím a…“

„Sklapne někdy?“ zeptal se kapitán a obrátil se k námořníkům u dveří.

Green a Brown zavrtěli hlavami.

„… rozhodně vám budu příšerně na obtíž,“ zakončila svou řeč Poppy.

Ke kapitánovu viditelnému potěšení se rozhostilo krátké ticho. „Poskytujete nám velmi pádné argumenty k tomu, abychom vás zabili,“ promluvil konečně.

„Vůbec ne,“ namítla rychle. „Jestli to musíte vědět, byly to argumenty k tomu, abyste mě pustili.“

„Zjevně to vědět musím,“ zamumlal. Potom unaveně povzdychl, což byl první projev jeho slabosti. „Kdo jste?“

„Než vám prozradím svou totožnost, chci vědět, co se mnou hodláte udělat,“ namítla Poppy.

Líně pokynul k jejím poutům. „Nejste právě v postavení, abyste si kladla požadavky, nemyslíte?“

„Co se mnou hodláte udělat?“ opakovala. Pravděpodobně bylo pošetilé stát si tak tvrdošíjně na svém, ale jestli mají v úmyslu ji zabít, stejně to udělají a její projevy hněvu na tom nic nezmění.

Sedl si na kraj postele, tak blízko, až ji to zneklidnilo.

„Vyhovím vám,“ pronesl, „protože i když máte jazyk jako břitvu, jste tady jen kvůli drobnému pochybení.“

„Nepochybila jsem,“ zamumlala.

„Nikdy se nepoučíte, viďte? A to jsem k vám chtěl být milý.“

„Promiňte,“ omluvila se rychle.

„Neznělo to zrovna upřímně, ale ať,“ ušklíbl se. „I když se mi to těžko říká, budete naším hostem na palubě Infinity další dva týdny, dokud nedokončíme plavbu.“

„Ne!“ vykřikla Poppy zděšeně, než si stačila dát sepjaté ruce před ústa.

„Bohužel ano,“ prohlásil ponuře. „Znáte polohu naší jeskyně, takže vás nemůžu nechat odejít. Jakmile se vrátíme, vyklidíme ji a pustíme vás.“

„Proč ji nevyklidíte hned?“

„Nejde to,“ odpověděl prostě.

„Chcete tím říct, že to nechcete udělat.“

„Ne, chci tím říct, že to nejde,“ opakoval. „A už mi začínáte lézt na nervy.“

„Nemůžete mě vzít s sebou,“ trvala Poppy na svém, ačkoliv se jí při těch slovech zlomil hlas. Panebože, nejradši by se rozplakala. Slyšela svůj zoufalý tón a pálily ji oči. Chtělo se jí plakat, jako už neplakala léta, a jestli se neuklidní, zhroutí se přímo před ním – před tím mizerou, který drží v rukou její osud.

„Soucítím s vaší neutěšenou situací,“ sdělil jí.

Poppy na něj vrhla pohled, který naznačoval, že mu ani za mák nevěří.

„Vážně,“ ujistil ji jemně. „Vím, jaké to je, když vás někdo zažene do kouta. Není to legrace. Zvlášť pro někoho jako vy.“ Poppy polkla. Nebyla si jistá, jestli ta slova myslel jako kompliment, nebo urážku.

„Ale pravdou je,“ pokračoval, „že naše loď musí dnes odpoledne vyplout. Je odliv, máme příznivý vítr a máme naspěch. Měla byste děkovat Stvořiteli, že nejsme žádní zabijáci.“

„Kam poplujeme?“ zašeptala. Mlčky uvažoval o její otázce.

„Až tam budeme, stejně se to dozvím,“ pobídla ho netrpělivě.

„To je pravda,“ připustil a mírně se pousmál. „Máme namířeno do Portugalska.“

Poppy vytřeštila oči. „Do Portugalska?“ opakovala přiškrceným hlasem. „Do Portugalska? Opravdu to potrvá dva týdny?“

Pokrčil rameny. „Když budeme mít štěstí.“

„Dva týdny,“ zašeptala. „Dva týdny.“ Její rodina bude strachy bez sebe. Zničí jí to pověst. Dva týdny. Celých čtrnáct dní.

„Musíte mi dovolit, abych napsala dopis,“ pronesla naléhavě.

„Cože?“

„Dopis,“ opakovala a s úsilím se posadila. „Musíte mi to dovolit.“

„A co tam hodláte napsat?“

„Jsem tu na návštěvě u přítelkyně,“ vysvětlovala Poppy, „a jestli se do večera nevrátím, ztropí poplach. Sjedou se sem všichni moji příbuzní.“ Zavrtávala do něj pohled. „Věřte mi, že si nic takového nepřejete.“

Nespustil z ní oči. „Jak se jmenujete, dámo?“

„Moje rodina…“

„Jak se jmenujete?“ zopakoval.

Našpulila rty a prohlásila: „Můžete mě oslovovat slečno Bridgertonová.“

Zbledl jako stěna. Sice to dobře skrýval, ale z obličeje mu zmizel veškerý náznak červeně a Poppy poprvé během rozhovoru pocítila drobný náznak vítězství. Ne že by jí to pomohlo na svobodu, ale i tak to byl její první úspěch. Sice malý, nicméně úspěch.

„Vidím, že jste o mých příbuzných už slyšel,“ zaševelila sladce. Tiše zamumlal něco, co by ve zdvořilé společnosti jistě neobstálo.

Pomalu a toporně vstal. „Greene!“ vyštěkl.

„Ano, pane!“ ozval se starší muž a stoupl si do pozoru.

„Přineste laskavě slečně Bridgertonové psací potřeby.“ Její jméno vytrysklo z jeho rtů, jako by to byl smrtelný jed.

„Ano, pane,“ přisvědčil Green a chvatně vyběhl ze dveří.

Brown ho spěšně následoval.

Kapitán na ni upřel pronikavé oči. „Napíšete přesně to, co vám nadiktuju.“

„Odpusťte,“ ohradila se Poppy, „ale jestli to udělám, tak moje přítelkyně okamžitě pozná, že se něco stalo. Neznělo by to jako ode mě,“ vysvětlila.

„Vaše přítelkyně pozná, že se něco stalo, jakmile se dnes večer nevrátíte domů.“

„Samozřejmě, ale můžu to vysvětlit něčím, co ji uspokojí,“ odpověděla Poppy, „a postarat se, aby to nenahlásila úřadům.“

Zatnul zuby a utrousil: „Nezapečetíte ten list bez mého souhlasu.“

„Ovšem,“ souhlasila upjatě.

Zabodl do ní podrážděný pohled. Jasně modré oči mu plály a zároveň z nich čišel chlad.

„Potřebuju, abyste mi rozvázal ruce,“ připomněla mu a zvedla k němu zápěstí.

Přešel místnost. „Počkám, až se Green vrátí.“

Poppy usoudila, že se s ním nebude hádat. V tomto ohledu vypadal pevný jako skála.

„Ze které větve?“ zeptal se najednou.

„Prosím?“

„Ze které rodinné větve pocházíte?“ Jeho hlas zněl ostře a každé slovo bylo zdůrazněno vojenským přízvukem.

Nejradši by mu něco troufale odsekla, ale z kapitánova vzezření bylo jasné, že by to bylo nanejvýš nemoudré.

„Ze Somersetu,“ odpověděla tiše. „Můj strýc je vikomt.

Žijí v Kentu.“

Zatnul čelisti a zbytek času mlčel, dokud se Green konečně neobjevil s papírem, brkem a malým kalamářem. Poppy trpělivě čekala, až jí kapitán rozváže ruce, a když se jí krev bolestivě nahrnula zpátky do prstů, zhluboka se nadechla.

„Za tohle se omlouvám,“ zabručel a Poppy na něj prudce pohlédla. Jeho omluva ji překvapila.

„Řekl jsem to jen ze zvyku,“ utrousil. „Nemyslel jsem to upřímně.“

„To by mě ani nenapadlo,“ odsekla.

Mlčky rozpřáhl ruce, zatímco zhoupla nohy přes pelest.

„Mám ke stolu doskákat?“ zeptala se. Stále měla svázané kotníky.

„Takový nezdvořák nejsem,“ řekl, a než pochopila, co má za lubem, vzal ji do náruče a odnesl ji k jídelnímu stolu.

Velmi neobřadně ji posadil na židli. „Pište,“ poručil jí.

Poppy uchopila brk mezi prsty a váhavě ho namočila do kalamáře. Snažila se vymyslet, jak má svůj vzkaz formulovat, a přitom se kousala do rtu. Co by mohlo přesvědčit Elizabeth, aby se neobrátila na úřady – a na její rodinu –, když Poppy zmizí na dva týdny?

Nejdražší Elizabeth, vím, že si budeš dělat starosti…

„Proč vám to trvá tak dlouho?“ vyštěkl kapitán.

Pohlédla na něj a povytáhla obočí. „Jestli to musíte vědět, dnes mám poprvé příležitost napsat dopis, ve kterém vysvětluji, aniž bych pochopitelně něco skutečně vysvětlila, že jsem se stala obětí únosu.“

„Nepoužívejte slovo únos,“ okřikl ji ostře.

„Jistě,“ přikývla a sjela ho jízlivým pohledem. „Právě to za tím zdržením stojí. Jsem donucena použít tři slova na místě, kde by rozumný člověk použil jen jedno.“

„Myslel bych si, že jste to už dávno mistrovsky zvládla.“

„Přesto,“ zvýšila hlas, aby ho překřičela, „to moje vyjádření komplikuje.“

„Pište,“ pobídl ji. „A oznamte jí, že budete pryč měsíc.“

„Měsíc?“ vydechla.

„Vroucně doufám, že to tak dlouho nepotrvá,“ utrousil, „ale pokud se vrátíte za čtrnáct dní, bude to důvod k oslavě.“

Poppy si nebyla zcela jistá, ale domnívala se, že tiše zamumlal: „Pro mě určitě.“

Usoudila, že to nechá být. Zatím to byla nejmenší z jeho urážek a navíc měla práci. Zhluboka se nadechla a pokračovala:

„… ale ujišťuji Tě, že jsem v naprostém pořádku. Budu měsíc pryč a žádám Tě, aby sis moje zmizení nechala sama pro sebe. Neobracej se, prosím, na mou rodinu ani na úřady, protože příbuzní by se zbytečně znepokojovali a úředníci by šířili poplašné zprávy, což by mi navždy zničilo pověst.

Vím, že toho po Tobě chci hodně, a je mi jasné, že na mě budeš mít po návratu tisíc otázek, ale zapřísahám Tě, Elizabeth, věř mi, prosím, a všechno Ti brzy vysvětlím.

Tvá duchovní sestra

Poppy

„Poppy?“ zeptal se kapitán. „To bych nehádal.“ Nevšímala si ho.

„Možná Pandora nebo Pauline. Dokonce i Prudence, ačkoliv nad tím bych už musel hodně přimhouřit oko…“

„Poppy je úplně normální jméno,“ vyštěkla.

Nepříjemně zblízka se jí zadíval do očí. „Dokonce je i krásné,“ zamumlal.

Nervózně polkla a přitom si všimla, že Green odešel a nechal ji s kapitánem samotnou. „Podepsala jsem se jako ‚duchovní sestra‘, takže pochopí, že jsem nebyla pod nátlakem. Tak naše dopisy vždycky podepisuju.“

Přikývl a vzal jí papír z ruky.

„Počkejte ještě!“ vyhrkla a znovu mu ho sebrala. „Potřebuju přidat postskriptum.“

„Opravdu?“

„Její komorná,“ vysvětlovala Poppy, „mi odpoledne dělala gardedámu a…“

„V jeskyni byl ještě někdo další?“ zeptal se ostře.

„Ne, jistěže ne,“ odsekla Poppy. „Podařilo se mi jí zbavit už v Charmouthu.“

„Ovšem.“

Zvolil takový tón, že na něj upřela přimhouřené oči. „Nemá dostačující fyzickou kondici, aby mi stačila,“ pronesla s přehnanou trpělivostí. „Proto jsem ji nechala v čajovně. Věřte mi, že to tak bylo pro obě lepší.“

„Přestože jste se stala obětí únosu a teď jste na cestě do Portugalska.“

Jedna nula pro něj. Krucinál.

„Tak či onak by Mary mohla dělat potíže,“ pokračovala.

„Pokud s ní však Elizabeth promluví dřív, než jí dojde, že se něco stalo, a požádá ji, aby si to nechala pro sebe, Mary bude mlčet jako hrob. Je nesmírně loajální. Elizabeth pochopitelně taky, ale to je něco jiného.“

Energicky si promnul čelo, jako by mu dělalo potíže sledovat tok jejích myšlenek.

„Jen mi ještě dovolte napsat ten dodatek,“ řekla a chvatně naškrábala:

P. S.: Ujisti prosím Mary, že jsem v pořádku. Pověz jí, že jsem potkala jednu svou sestřenici a rozhodla jsem se, že s ní pojedu na výlet. Nesmí být indiskrétní. Jestli to bude nutné, podplať ji. Později Ti to vrátím.

„Jednu sestřenici?“ zamumlal.

„Mám jich spoustu,“ odpověděla zlověstně.

Pouze nepatrně povytáhl obočí, ale jinak na to nereagoval. Podala mu dopis a kapitán si ho vzal, naposledy rychle přelétl slova a pak ho úhledně přeložil na polovinu.

Ten rázný pohyb působil tak definitivně, až ji to vyděsilo. Vydechla, protože jinak by se musela rozplakat. Počká, až odejde – teď tu už jistě nemá co pohledávat –, ale jen tam tak stál a vypadal zamyšleně. Nakonec prohodil: „Máte velmi neobvyklé jméno. Poppy – proč někoho napadlo připodobnit vás k vlčímu máku?“

„Zas tak neobvyklé to není,“ ohradila se.

Naklonil se k ní a vesele přimhouřil oči. „Odpusťte, ale Rose ani Violet to není.“

Nedokázala se odvrátit. Neměla v úmyslu mu odpovědět, ale potom uslyšela svůj hlas: „S květinami to nijak nesouviselo.“

„Opravdu?“

„Vymyslel to můj bratr, když mu byly asi čtyři. Zatímco mě matka nosila, dovolila mu, ať se dotkne jejího břicha, a jemu připadalo, že tam dělám hrozný poprask…“

Usmál se, takže mu to slušelo ještě víc než dřív. „Asi si vás kvůli tomu dobírá dodnes.“

Najednou kouzlo opadlo. „Umřel,“ zašeptala Poppy a odvrátila se. „Před pěti lety.“

„To je mi líto.“

„Omlouváte se ze zvyku, nebo upřímně?“ zeptala se uštěpačně, než si ta slova stačila rozmyslet. Nebo změnit svůj tón.

„Upřímně,“ odpověděl tiše.

Mlčky pohlédla na stůl a snažila se dát té zvláštní situaci, ve které se ocitla, nějaký smysl. Co je to za piráty, když se omlouvají? Jací bandité mluví stejně vybraně jako vévodové? Co je to za lidi?

„Kam to mám doručit?“ zeptal se kapitán a zvedl dopis.

„Do Briar House,“ sdělila mu Poppy. „Je to poblíž…“

„Moji lidé si už poradí,“ přerušil ji.

Poppy ho pozorovala, jak jde ke dveřím. „Pane!“ zavolala najednou. „Ehm, kapitáne,“ opravila se a v duchu si vynadala, že ho oslovila tak zdvořile.

Tázavě povytáhl jedno obočí.

„Chci vědět, jak se jmenujete, kapitáne.“ Potěšilo ji, že tu větu formulovala jako požadavek, nikoliv otázku.

„Samozřejmě,“ prohlásil a hluboce se uklonil. „Kapitán Andrew James k vašim službám. Vítejte na palubě Infinity.“

„Nebude následovat nějaký projev radosti, že mě tu máte?“ zeptala se Poppy.

Zasmál se a položil ruku na kliku. „To se teprve uvidí.“

Vystrčil hlavu ze dveří, vyštěkl něčí jméno a zády k ní udělil rozkazy – a předal dopis – členovi posádky. Domnívala se, že potom odejde, ale znovu zavřel dveře, opřel se o ně a smířeně na ni pohlédl.

„Ke stolu, nebo na postel?“ zeptal se.

Cože?

Ani si neuvědomila, že to řekla nahlas. „Cože?“

„Ke stolu,“ kývl k rohu, „nebo na postel?“

To nevěstilo nic dobrého. Poppy horečně přemýšlela, jak má na jeho otázku odpovědět, ale zmohla se jen na: „Ehmmm…“

„Postel,“ prohlásil ostře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trochu jiná slečna Bridgertonová.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.