© Jaromír Jindra, 2020

ISBN 978-80-242-6428-8

Sotva anglický král uslyšel o příchodu krále Jana

a jeho syna zvolence Karla,

ustoupil se svým vojskem zpět

a položil se na velmi pevných místech

mezi vodami a lesy,

takže mu nikdo nemohl nijak škodit.

Ale král Jan a jeho syn zvolenec,

nespokojeni s tím,

že jejich nepřátelé před nimi utíkají,

pronásledovali je přes odpor a námitky

francouzského krále.

Avšak francouzský maršálek a jeho lidé,

vidouce, že se Angličané chystají k odporu,

obrátili se a hanebně se dali na útěk.

Beneš Krabice z Veitmile,

autor Kroniky Pražského kostela

V paměti krále Čechů měj…

Než rozžehnal se s životem,

učinil syna

markýzem, vévodou, hrabětem i králem,

a to jak zbraní, tak i právem.

Tím zajistil mu celou říši.

Více už o něm nenapíši,

Leda že dosáh, čeho chtěl.

Guillaume de Machaut

KAPITOLA PRVNÍ

UVÁDÍ POSÁDKU VILDŠTEJNA DO BOJOVÉ POHOTOVOSTI, ALE VŠICHNI SI S ÚLEVOU VYDECHNOU, KDYŽ POZNAJÍ, ŽE Z TOHOTO MRAKU PRŠET NEBUDE

TAK VYJUKANÉHO OZBROJENCE, jako byl Matěj Trefulka, který bez varování vpadl dovnitř, Matouš Rozoumek, majitel hrádku Vildštejn, ještě nikdy neviděl – a že v životě poznal už hezkou řádku odvážných mužů stejně jako poseroutků. Tenhle nejspíš patřil do té druhé skupiny a Matouš se v duchu podivil, proč ho František, někdejší posel českého krále Jana Lucemburského, kterého si poté, co ho získal do vlastních služeb, vybral jako kastelána na doby své nepřítomnosti, vůbec vzal do hradní posádky. Tomu člověku se třásla kolena tak, že kdyby na nich měl navěšené zvonečky, bylo by jejich cinkání slyšet stejně, jako když se vyžene stádo krav na louku za lesem. Matouš se ušklíbl, když si ještě připomněl, že by nejspíš nebylo záhodno přičichnout tomu muži ke kalhotám, protože z nich docela jistě bude zavánět cosi nepatřičného.

„Copak se přihodilo, že ti ruka zdřevěněla a zapomněl jsi zabušit na dveře dřív, než jsi vešel?“ houkl na příchozího.

„Hrne se na nás ohromné vojsko, pane!“ zvolal posel neblahých zpráv a ani se nepokoušel skrýt roztřesený hlas.

„Odkud?“ zajímal se Matouš a prudce vstal od stolu, takže se na něm stojící napůl vypitý pohár vína prudce zakymácel, chvilku balancoval, a když už se zazdálo, že přece jen zůstane stát, zvrhl se a jeho obsah rudě zbarvil modrý ubrus. Teprve včera ho sem Matoušova žena Hedvika přinesla a se zalíbením pak dlouho pozorovala, jak se celý pokojík, ve kterém především v zimě nebo za dnů nepohody společně trávili co nejvíce času, jakoby rozzářil nebeským blankytem.

„Zdá se, že od Plzně,“ a zbrojný Matěj na dotvrzení svých slov mávl rukou směrem, kde se domníval, že leží ono velké královské město.

„Od Plzně, říkáš? To by mohlo být nebezpečné; že by si Němci troufli vtáhnout do Čech? Navíc teď, v polovině března? Vždyť je ještě zima, v zimě se běžně neválčí…“ Matouš nevěřícně kroutil hlavou, zatímco už pádil ven na chodbu, po vnějších úzkých krkolomných dřevěných schodech vedoucích z palácového stavení na nádvoří a pak už přímo na strážní hlásku zdvíhající se v rohu hradeb. Ani se neohlížel, zda ten ustrašenec, co má oči doslova navrch hlavy, jde za ním, nebo zda nezměnil směr rovnou někam na prévet. Inu, každý na nebezpečí skutečné či domnělé reaguje jinak…

Už dávno se do Čech žádný nepřítel neodvážil, vlastně po celou dobu, co je králem Jan Lucemburský. Je to zvláštní a pro mnohé i nepochopitelné, že země, jejíž panovník se toulá po nejrůznějších bojištích Evropy nebo usedá u bohatě prostřených stolů vladařů velkých i malých, prožívá snad nejdelší období míru. Matouš si nevzpomíná na žádný důvod, který by mohl teď v březnu 1339 přimět někoho k vojenskému tažení.

Nebýt domácích rozbrojů, kdy se část šlechty rozkurážená Jindřichem z Lipé odvážila vzbouřit proti králi Janovi, byl by tady už několik desetiletí takřka ráj na zemi. Teď se panstvo až sem tam na nějaký drobnější incident drží zkrátka, ale vzájemná nevraživost skrytě kdesi doutná a nikdo netuší, kdy a kde se jí zase dostane průchodu.

Matouš vyběhl uzoučké točité schody na strážní věž bez odpočinku, a když se opřel o opěrnou zídku vedle zbrojného Kuby Pšouka, který tady měl právě službu, neměl vůbec pocit, že by se zadýchal. Bude mu zanedlouho pětačtyřicet, a jak se zdá, srdce i plíce mu chvála Pánu stále ještě slouží jako zamlada!

„Tak copak se děje?“ otázal se strážného, zabaleného do huňatého kožichu, s nosem zčervenalým od mrazivého větru. „Trefulka ke mně vpadl, jako kdyby mu hořela koudel mezi nohama – a že se sem blíží ohromné vojsko. Kdepak ho máme…?“

„Pro jistotu jsem dal zavřít bránu a chlapi si už ve zbrojnici vybírají zbraně, to aby měli po ruce všeho dostatek,“ oznamoval s klidem Pšouk. „Jestli mají namířeno sem k nám, nejspíš z našeho hrádku nadělají kůlničku na dříví, ale nejdřív si vylámou pár zubů!“

„Taky se nám můžou vyhnout…“

Zbrojnoš přikývl, ale jeho zrak upřený do dáli a sledující pohyb blížícího se vojska, příliš velkou naději pro takovou optimistickou vyhlídku nesliboval.

„Hm, i taková je možnost, ale je lepší s ní nepočítat a raději se připravit na tu horší. Vyjde-li nám nakonec lepší karta, taky ji neodmítneme,“ pokusil se zafilozofovat zbrojný Kuba a uplivl širokým obloukem z věže do hlubin pod ní. Vojsko, jehož přítomnost zprvu prozrazoval v dálce oblak zvířeného prachu, pohybující se směrem k Vildštejnu, už dostávalo zřetelnější obrysy. Nehřející sluneční paprsky se co chvíli zářivě odrazily od části pancíře, meče nebo hrotu kopí a z rychlosti, jakou se blížilo, se dalo soudit, že ho tvoří výhradně nebo z větší části jezdectvo. Jestliže sem má namířeno jízda, pak má Vildštejn docela dobrou šanci; s koněm hradby nezdoláš a jízdní rytíř se nerad mění ve špatně se pohybujícího pěšáka…

Matouš asi po čtvrt hodině poklepal Kubu Pšouka po zádech:

„Viděls to?!“ zvolal a hlas se mu zachvěl vzrušenou radostí.

„Viděl jsem toho hodně,“ přiznal zbrojný, „ale zrovna nějak nevím, co z toho máš právě na mysli ty sám.“

„Rozvinul se tam praporec ve větru…“

„To praporce obvykle dělají.“

„Napni oči, Kubo, třeba nám vítr ještě jednou pomůže,“ vyzval Matouš svého společníka. Sám upíral oči do míst, kde se mu nabídl pohled do budoucnosti, avšak byl to tak nepatrný okamžik, že nestačil s jistotou stanovit, čí ta zástava je. Zdálo se mu, že ji poznává, proto ten radostný tón, ale co když se mýlí?

Zanedlouho už nebylo pochyb, že vojsko jede cíleně k Vildštejnu. Obránce čeká nepříjemná budoucnost a v okamžiku, kdy vypukne boj, nejeden z mužů na hradbách může odpočítávat poslední chvíle svého pozemského života.

„Lev, je tam lev, jasně jsem ho rozeznal!“ zvolal Kuba a tvář se mu rozzářila úlevou.

„I já ho viděl, takže to nemůže být mýlka,“ potvrdil Matouš, přátelsky šťouchl Kubu Pšouka do zad a už se řítil spirálou schodiště ze strážní věže dolů, aby na místě oznámil novinu, která všem přinese radostnou úlevu.

Jakmile vyběhl ven ze vstupní branky, vrazil do Matěje Trefulky. Podle toho, jak si ještě utahoval kabátec, nedalo se ani na okamžik pochybovat, odkud se tady právě vzal, a Matouše Rozoumka tohle poznání náramně pobavilo.

„Stihl jsi to ještě, nebo budeš muset prát kaťata?“ zeptal se ho, ale ani nečekal na odpověď.

Přiložil ruce k ústům, aby jeho hlas byl lépe slyšet, a zvolal směrem k přichystaným obráncům na hradbách:

„Zůstaňte na svých místech, ale k boji zřejmě nedojde.

Podle všeho k nám jede český král!“

„A kvůli tomu jsem se posral…,“ pomyslel si Matěj, který by se v tu chvíli nejraději zahrabal hodně hlubo ko pod zem. Taková hanba! Uplivl si a ten chrchel ještě škorní rozmázl v podupané sněhové břečce. Vlastně, co by – nikdo o tom neví – tedy až na Františka a teď taky Matouše. Naštěstí Rozoumek o takových prkotinách nikdy s nikým nemluví, nechává si je pro sebe. Jenom budu muset počítat s tím, že mě bude neprávem považovat za poseroutku a tuhle hanbu jen tak nevymažu…

Matouš zamířil za Hedvikou – nejenže ji chtěl uklidnit, ale také upozornit na významnou návštěvu, kterou by se slušelo uvítat v jiné, než prosté bílé prodloužené domácí tunice – a pak měl v úmyslu zaúkolovat kuchařku stejně jako přítomné ženy zbrojných mužů, aby se pustily do přípravy dobrého a vydatného pohoštění. Královskou návštěvu na Vildštejně nevítají každý den! Ale jen vyšel po vnějších dřevěných schodech do patra paláce, objevil se naproti němu František.

„Všechno je zařízeno,“ hlásil, „Giulia si hned vezme ženské na komando a to ti povídám, Matouši, král Jan se ještě ani neusadí v křesle a už mu budou snášet tak lahodnou krmi, že ji neochutnal hezkých pár let!“

„Tím chceš říct, že kdybych za ní teď přišel, nejspíš by mne hnala z kuchyně ven,“ rozesmál se Matouš a vzápětí se důvěrně sklonil k Františkovu uchu: „Dobře sis vybral, brachu. Bůh dobře věděl, koho má poslat za králem do Pisy…“

„Nevím, koho poslal do Pisy,“ rozchechtal se v dobrém rozmaru František, „ale já Giulii objevil v Palazzo Pretorio v Tridentu – neříkej, že jsi na tak důležitou věc zapomněl?!“

„Obstál jsi, hochu, zkoušel jsem jenom, jak je na tom tvoje vlastní paměť. Takže budeš taky asi vědět, proč jsi přitáhl do zdejší posádky Matěje Trefulku…“

„Posral se, co?“ jen konstatoval František a Matouš si byl v té chvíli jistý, že jeho kastelán ví mnohem víc, než mu asi přizná.

„Už když jsem ti přitáhl těch pár chlapů,“ zavzpomínal František na dobu, kdy od Rozoumka dostal za úkol naverbovat novou posádku na Vildštejn, který se Matouš po smrti královny Elišky – neboť tím skončila jeho vlastní služba u královského dvora – konečně rozhodl začít plně využívat, „netvářil ses zrovna nadšeně. Nic jsi sice neříkal, ale poznal jsem to na tobě, měl jsi asi jinou představu. Ale sežeň za týden zbrojné, kteří se umí dobře ohánět jakoukoliv zbraní a o jejichž spolehlivosti a oddanosti nebudeš mít nikdy příležitost pochybovat!“

„Vím, Františku, vím, dělal jsi, co se dalo, a nemohu mít proti nikomu výhrady, všichni by za bezpečí Vildštejna cedili krev, akorát s tím Trefulkou to asi nebyla trefa do černého, co?“

Kastelán, dosud kráčející vedle Matouše chodbou k pokoji Hedviky, se zastavil, zhluboka se nadechl a zase vydechl – upustil tak páru, jak říkal – a rozhodně odpověděl:

„Za Matěje klidně dám ruku do ohně. Jo, před každou bitvou se posere, to ano, ale sotva pak popadne meč do ruky a začne rozdávat rány, rázem se okolo něj udělá prázdno. Lepšího bojovníka na Vildštejně nemáš, Matouši!“

Teď bylo na Rozoumkovi, aby zalapal po dechu, tak byla tahle zpráva zvláštní.

„Neděláš si ze mě srandu, že ne?!“

Vztah těch dvou nikdy nepřipomínal postavení pána a sluhy, už od chvíle, kdy se poznali – to si František odvážel z Tridentu domů do Čech svou čerstvou ženu Giulii – ho založili na vzájemném respektu.

„Několikrát jsem ho viděl bojovat, nechtěl bych být na straně jeho nepřátel,“ odpověděl František. Zamyšleně ještě dodal: „Nevím čím to je, Matěj sám to nedokáže nijak ovlivnit. Vždycky, když se blíží boj, záhadně se mu uvolní střeva a všechno z něj musí okamžitě ven. Nepřipomínej mu to, i tak se pokaždé cítí bídně…“

Matouš se lehce pousmál a řekl: „Máš moje slovo.“ Otevřel dveře do pokoje, kde jeho žena Hedvika netrpělivě přecházela z rohu do rohu a čekala na zprávu o situaci.

František se na místě obrátil a vracel se ke kuchyni, kde se už jistě shromáždilo všechno ženské osazenstvo Vidštejna.

„Stroj se, a vezmi na sebe to nejkrásnější, co máš,“ řekl Matouš, pevně k sobě Hedviku přivinul a nedočkavě se přisál svými rty na její. „Zanedlouho se přivítáš s králem Janem,“ dodal na vysvětlenou.

„To vojsko tedy…“

„Není nepřátelské,“ doplnil Matouš. A odvážný poseroutka Matěj Trefulka se posral úplně zbytečně, prolétlo mu myslí.

Hedvika kvapně přistoupila k šatní truhle, chvíli se v ní zkušeně přehrabovala, to aby uložené oděvy zbytečně nepomačkala, a když byla spokojena s barvou a střihem šatu, který se rozhodla předvést králi, opatrně vyndala ty, které ležely navrchu, a položila je Matoušovi na vztažené ruce. Shovívavě se usmíval nad tou ženskou marnivostí, ale současně se těšil, jak svou ženu představí králi. Inu, má se kým pochlubit!

Jen osvobodila Matoušovy ruce, pohlédla na něj šibalským pohledem a řekla: „Buď mi posloužíš namísto komorné, nebo můžeš jít – vyber si sám!“

Věděla předem, jak se rozhodne, protože Matouš nikdy nevynechal příležitost, aby svou Hedviku, lásku, kterou kdysi obtížně hledal ve světě poté, co ji útočníci unesli z rodných Libořez, mohl sevřít v náručí ve stejné chvíli, kdy její tělo vyklouzlo z posledního kousku látky…

Nezklamal ji a v okamžiku, kdy ji k sobě přitiskl, Hedvika vycítila, že kdyby jim zůstávalo jen o něco více času, položil by ji na lůžko v rohu…

Matouš roztřesenými prsty dopínal poslední knoflíky na zádech své ženy, když slyšel zvuk otevírající se brány Vildštejna a ještě v běhu si rukou trochu přičísl rozevlátou hřívu. Doběhl právě včas, aby ještě viděl krále Jana seskakujícího z koně.

Koutkem oka zaznamenal zbrojného Matěje, na jehož tváři se usadil výraz zklamání; to veliké vojsko teď stálo před bránou do široka rozevřenou a kdo ví, zda to byla aspoň padesátka jízdních! I když – na těch pár obránců hrádku pořád ještě veliká přesila…

Po králi začali sesedat všichni ostatní.

„Zůstanete tady na nádvoří,“ obrátil se k nim Jan Lucemburský. „Sami přece vidíte, že Vildštejn není veliký, všichni se tam nevejdeme. Pohoštění vám přinesou sem a někomu se možná poštěstí trochu se ohřát někde ve zbrojnici nebo v kuchyni,“ rozhodl a obrátil se k Rozoumkovi. Rozevřel náruč k přátelskému uvítání a neviděl proto zklamáním protažené tváře průvodců, kteří se těšili na pořádnou pitku, jejíž vidina se rozplynula spolu s několika královými slovy.

„Rád se s tebou zase jednou vidím, Matouši,“ vzal Jan svého hostitele okolo ramen a společně se vydali k dřevěným schodům do patra kamenného paláce. „Jak to jenom děláš, že nestárneš?!“

Matouš věděl, že je to lichotka, která potěší a nic nestojí.

„Snažím se jen následovat tvého příkladu, králi Jane,“ odpověděl a vzápětí se oba rozesmáli. Copak si budou nalhávat, oba stárnou a je to na nich vidět. Znají se dobře čtvrt století a to je čas, který vedle neduhů začne vplétat stříbro do vlasů, pokud na hlavě vůbec nějaké ještě zůstanou…

„Ale, kohopak to tady vidím! Jestliže se nemýlím, tobě říkají Kuba Pšouk, kdepak ses tady vzal?“

Zbrojný, do kterého král málem vrazil, polichocen tím že si na něho Lucemburk vzpomíná, poklekl na jedno koleno a odpověděl.

„Jo, pořád hrdě nosím tohle jméno. A že jsem tady u Matouše Rozoumka na jeho Vildštejně a ne u tebe v Praze? Neuraž se, pane, ale nabídl nám lepší podmínky služby než ty…“

„Nám?“ zajímal se Lucemburk. „Je vás tedy víc?“ Kuba přikývl, ale nestačil ani otevřít ústa k vysvětlení, když se král rozesmál.

„Tak to mi vysvětluje, proč se najednou z posádky v Praze ztratilo pět těch nejlepších chlapů! Copak jsi jim slíbil?“ obrátil se rovnou na Matouše.

„Každému vlastní jizbu, jinak nic, co by neměli u tebe v Praze. Chlapi chtěli trochu soukromí, založit rodiny – to ve společné strážnici tak nějak nejde…“

„Hnízdit se vám zachtělo, pacholci?! Nepovídej, Kubo, že jsi teď spokojenější, když tě prohání nějaká sukně. Nebo snad ano?“

Pšouk rozhodil rukama a tohle gesto bezradnosti vedlo k dalšímu veselí.

„Všechno má nějaký svoje pro a proti…,“ zavrčel. Nebyl si jistý, zda ho někde nepozoruje jeho Apolena, a kdyby si třeba jen z obyčejné chlapské frajeřiny postěžoval, nejspíš by s ní dobře měsíc nevydržel!

Hostitel šel jako první po vnějších úzkých schodech do patra a neviděl, jak se král nejistě zachytil dřevěného zábradlí a opatrně zvedá nohy. To Kuba Pšouk si při pohledu na krále povzdechl: „Stárne… Jo, stárne. Dřív by si zábradlí ani nevšiml a schody by vyběhl jako kamzík!“

Jan Lucemburský v Matoušově doprovodu vešel do jídelního sálu, kde už na ně na oba čekala Hedvika. Rozoumek se šťastně usmál, když viděl, jak jí to sluší.

„Moje žena Hedvika,“ představil ji.

Jan jí rytířsky políbil konečky prstů na pravé ruce a pak se zeptal:

„Pořád ta samá Hedvika, co s tebou byla v Praze, nebo sis jinou vybíral podle jména, aby ses náhodou nespletl v milostných chvilkách?“

„Stále je to ta samá Hedvika,“ potvrdil Matouš a pak, ani nevěděl proč, dodal: „Ale jako by byla jiná. Mezitím se stala dědičkou panství Cmunt se silným hradem, na kterém se celkem nedávno usadil náš syn Josef.“

Král se na Hedviku zadíval s neskrývaným zájmem. Zdálo se, že nad něčím přemýšlí, ale aniž by cokoliv řekl, zamířil do čela prostřeného stolu. Byl rád, že pozdní oběd bude takřka v rodinném kruhu a on sám se může uvolnit a třeba i zavzpomínat na chvíle, kdy se osudy jich tří vzájemně proplétaly.

Štíhlounká dívenka Doubravka, sotva čtrnáctiletá, kterou Giulia vybrala, aby byla panstvu u stolu při ruce, hbitě naplnila poháry tím nejlepším červeným rýnským, jaké měl Rozoumek ve sklepě. Plaše se podívala na Hedviku a ta rázem pochopila dívčin zmatek. Usmála se na ni a takřka neznatelně přivřela oko. Jen klid, Doubravko, děláš to dobře, měl nejspíš znamenat její tichý signál.

Po přípitku postavil král svůj pohár na stůl poněkud nejistě, to proto, že sledoval ladné pohyby mladého děvčete a nejspíš vzpomínal na dobu, kdy jako čerstvý novomanžel přijížděl do zasněžených Čech, doprovázen svou o tři roky starší manželkou Eliškou, jež byla stejně štíhlounká a pomilováníhodná jako tahle jejich dnešní služebná.

„Řekl jsi, že Hedvika získala panství a ještě navíc i hrad?“ vrátil se král Jan k tomu, co před chvílí slyšel z Matoušových úst. „To musela být ještě lepší bojovník než ty!“

Matouš se hlasitě rozesmál, jako by od krále slyšel kdovíjak úžasný vtip, ale v duchu ho to zamrzelo; hloupě a bez rozmyslu něco plácl, chlubil se jak malý kluk – teď aby svému panovníkovi přiznal vlastní hanbu… Může snad dokonce přímo před Hedvikou říci, že jeho žena se možná opravdu zachovala jako neohrožený bojovník – v posteli Siegfrieda z Lichtensteinu?!

Dá se vůbec vylíčit v několika větách podivný osudový propletenec jejich života? S obrazem dívky Hedviky, které z nezkušenosti a studu nedokázal vyznat svou lásku, odcházel smutný a nešťastný z rodných Libořez do Prahy, kde vstoupil do služeb královny Elišky; sloužil jí, jak nejlíp dovedl, ale když dostal zprávu, že Hedviku unesli cizí útočníci, kteří Libořezy vypálili, nemohl jinak, než se vydat po jejich stopách. Měl štěstí a dívku našel na cmuntském hradě. Společně uprchli, ale pronásledoval je majitel panství Siegfried z Lichtensteinu; v souboji, ke kterému došlo jen kousek od hlubokého hraničního lesa, dal Bůh za pravdu Matoušovi a Lichtenstein zůstal ležet s odťatým zápěstím – měl vykrvácet, ale nestalo se tak. Někdo ho asi našel, ovázal a rytíř Siegfried se jednoho dne nečekaně objevil v Praze. To už byli Matouš s Hedvikou manželi, dokonce se starali o malého Josífka, který byl – jak Hedvika s hanbou přiznala – synem cmuntského hradního pána. Nebylo to pro Matouše snadné, ale byla to jeho láska, co mu pomohlo přenést se přes tohle pokoření a on přijal chlapce za svého. Pak Hedvika zradila podruhé. Beze slova vzala syna a tajně odjela se Siegfriedem na jeho hrad. Matouš dnes rozumí, že to udělala pro svého syna, to on se měl stát právoplatným dědicem Lichtensteinova majetku, ale nic to nemění na tom, jak těžce tuto zradu nesl. Siegfrieda, jenž začal Hedviku vydávat za Hedviku von Silbernberg a dokonce s ní uzavřel podvodný sňatek, skolil při lovu vražedný šíp a závětí připadlo panství Josífkovi. Do jeho dospělosti ho měla spravovat vdova po Siegfriedovi. Teď je všechno zase tak, jak to má být v souladu s Božím řádem. Hedvika se vrátila k Matoušovi a mají spolu syna Karla.

„Nejspíš nevíš, pane, že máme s Hedvikou syna. Jmenuje se stejně jako kralevic. Karel.“ Třeba si Lucemburk nevšimne, že na jeho otázku ve skutečnosti neodpověděl, že jen odvádí pozornost.

„Tak ty máš syna…,“ zasněně protáhl Jan a vzpomněl na chvíli nadpozemského štěstí, když mu ukázali právě zrozeného kralevice. Tehdy ho pokřtili po českém světci Václavovi, to až ve Francii se on sám rozhodl pro změnu. Jako by v novém jménu chtěl veřejně vyhlásit svůj program: Karel je král! Svou příští vládu opře o sílu nepřemožitelné Francie…

„A kdepak ho máš? Rád bych ho viděl!“ rozhodl Lucemburk a Hedvika se ve stejné chvíli zdvihla a vydala se pro syna.

Jan vztáhl ruku po svém poháru, ale poněkud nešikovně o něj zavadil a víno se v mžiku rozlilo po stole. Dívenka, jež je obsluhovala, slabě vyjekla, ale rychle přiskočila, aby odstranila následky nenadálé nehody.

„Tak tohle se mi poslední dobou stává skoro vždycky,“ zabručel nespokojeně Lucemburk.

Matouš raději nezareagoval, pokud se bude král chtít svěřit, svěří se. Někomu se už dávno před padesátkou třesou ruce, ztrácí odhad, však také králové jsou pouze lidé, a proto se ani jim nevyhýbají problémy věku.

„Je zle, Matouši, ztrácím zrak…“

„Snad je nějaká pomoc – hojivé masti, vodičky z bylin, co já vím…“

Lucemburk rezignovaně zavrtěl hlavou. „Kdepak, tohle všechno jsem už dávno vyzkoušel. Jednoho mastičkáře, který se holedbal, že mi oči vyhojí a namísto toho mi způsobil jen samá muka, jsem ve Vratislavi nechal zavázat do pytle a hodit do Odry. Mělo to být varování pro podobné šejdíře. Jenže pověz sám, co bys dělal na mém místě, kdyby ti pořád ubývalo zraku?“ zeptal se, ale vzápětí sám odpověděl: „Hledal bys, plný naděje, někoho jiného… Pozval jsem tedy do Prahy jakéhosi pohana z Arábie, říkali o něm, že je věhlasný oční lékař. Pověst, která ho předcházela, byla mnohem lepší než on sám. Užíval ke mně mírných a soucitných slov, ale nechtěj slyšet, co všechno se mnou prováděl! Výsledkem jeho snažení bylo, že jsem na pravé oko přestal vidět docela. Jak rád bych s ním udělal ještě něco horšího než s tím ve Vratislavi, to mi tedy, Matouši, věř, ale musel jsem mu jako křesťan odpustit. Víš proč? Slíbil jsem mu ve svém pozvání bezpečný návrat domů – a zač bych stál, kdybych nedodržel dané slovo?! Teď zrovna jedu do Francie do Montpellieru, jsou tam na univerzitě nejlepší evropští lékaři, ti mi snad pomohou.“

„Rád slyším, že máš naději,“ řekl Matouš upřímně. Nebýt téhle cesty, nejspíš by se Jan z Lucemburku u tebe ani nezastavil, pomyslel si současně. Však je to poprvé, kdy si vzpomněl na Vildštejn, kdysi hrádek Holena, vraha svého předchůdce Václava z Přemyslova rodu, který dal Matoušovi do užívání jako odměnu za záchranu svého života.

„Upínám se s vírou k jejich schopnostem,“ svěřoval se král Jan, „vážně nevím, co by bylo, kdybych měl z Boží vůle přijít o zrak. Já sám bych se s tím, Matouši, možná dokázal nějak smířit přesto, že slepota je věc hrozná a vysvobození od ní přináší až milosrdná smrt, ale řekni sám – co se slepým králem?“

Otázka se chvíli jen tak třepetala ve vzduchu a oba muži si představovali budoucnost českého království poté, co jejího vládce postihne takový osud.

„Naštěstí máš nástupce,“ možná zbytečně připomněl Matouš. „Tvůj syn Karel je už dospělý. Je odvážný, uvyklý boji s nepřítelem a navíc oplývající moudrostí a rozvahou.“

„To všechno samozřejmě vím,“ mávl Jan rukou a jeho gesto mohlo znamenat konec hovoru na dané téma stejně jako odmítnutí přijmout realitu. Jak rád by zůstal králem ještě dalších deset, možná patnáct let, ale k tomu by potřeboval nejen dobrý zrak, ale také mladší tělo… Ani jedno z toho nemá a mít nebude.

„Teprve po úspěšné léčbě ve Francii – a jak už jsem řekl, věřím, že bude úspěšná – budu uvažovat, co dál. Jedno ale vím určitě už teď.“

Matouš na svého krále upřel pronikavý, soustředěný pohled plný očekávání. Přece jen se Jan hodně změnil, dřív se nikomu nesvěřoval se svými myšlenkami, dokonce je pečlivě skrýval i před Eliškou. Může za to jeho choroba, blížící se stáří nebo pocit opuštěnosti?

„Musím se postarat o syna. Nesplnil jsem beze zbytku přání svého otce Jindřicha a můj úkol bude muset převzít Karel,“ těžce si povzdechl Jan. „Kdo ví, jak si poradí s tímhle podivným dědictvím… Jedno ale ještě udělat můžu, využít všech svých známostí a připravit půdu pro kralevicovu volbu římským císařem!“

Matouš několikrát přikývl, jako by volba římským králem byla běžným tématem hovorů, jako by se o ní nedalo pochybovat stejně jako o Karlově korunovaci. Přitom dobře věděl, jak nadlidský je tohle úkol a s jakým osobním nebezpečím se oba Lucemburkové budou potýkat. V říši je budou nejspíš považovat za zrádce a rebely – a většina říšských knížat nezaváhá a vojensky se postaví za císaře Ludvíka Bavorského. I když… jsou přece i nespokojenci, kteří uvítají Karlovu odvahu, a ti se snad přikloní na stranu rebelantů v očekávání budoucích vlastních výhod.

„Tak tady ho vedu,“ ozval se u dveří šťastný a současně hrdý Hedvičin hlas. Přiváděla sedmiletého Karla.

Chlapec, zřejmě už dopředu upozorněný matkou na přítomnost mimořádně vzácné návštěvy, způsobně poklekl před králem na jedno koleno, souběžně přiložil pravici na levou stranu hrudi a mírně sklonil hlavu. Také Matouš se neubránil pocitu pýchy nad dobře stavěným a jak se teď ukazuje i dvorně vychovaným synem.

„Povstaň,“ pousmál se Jan a rukou doprovodil další slova, „a klidně přistup blíž. Tak tobě říkají Karel, že?“

Chlapec tiše přikývl.

„Zdá se, že tohle jméno v Čechách rychle zdomácní. Tobě, chlapče, přeji, abys byl stejně odvážný a provázelo tě v životě tolik štěstí jako tvého otce Matouše. Já sám mu vděčím za mnohé…“ Lucemburk se na okamžik odmlčel a pak rozhodně dodal: „Ano, vděčím tvému otci za život!“

„Takže je to pravda?“ neudržel se Karel, který už z otcových úst slyšel vyprávět neuvěřitelné historky o tom, jak chránil královnu Elišku, jak se utkal s kralovrahem Holenem nebo jak chladnokrevně zasáhl, když krále Jana shodil ze hřbetu kůň při jednom rytířském klání.

„Je to tak, chlapče,“ řekl Lucemburk, „kdo ví, jak by to dneska v Čechách vypadalo, kdybych tenkrát skončil rozdupaný koňskými kopyty. Dalo by se říct, že Matouš tehdy ve skutečnosti zachránil České království.“

Karlovi se do tváří nahrnula červeň pýchy na otce. Až o tomhle bude vyprávět svému vrstevníkovi Carlovi, synovi purkrabího Františka a jeho ženy Giulie, kterou si sem přivedl až odkudsi z Tridentu!

Český král, jako kdyby viděl do mysli klučiny stojícího vzpřímeně před ním, ho pohladil po tváři, usmál se na něho a polohlasně pravil: „Nikdy nezapomeň na svou zemi a chraň ji jako největší poklad. Ztratíš-li ji, nezůstane ti už dočista nic. Totéž jsem kdysi řekl i svému synovi. Já jsem se vždycky podle toho nechoval a teprve dnes cítím, jakého bezpráví jsem se dopustil na zemi, jež mi byla svěřena, a na jejím lidu. Nikdy však není pozdě k nápravě. – Teď už ale běž,“ vyzval Karla, který cítil, že jeho král zdaleka nevypověděl všechno, co říci chtěl a snad měl v tuto chvíli na srdci.

Kdyby Karel dovedl číst myšlenky svého otce, nejspíš by se podivil, že si myslí totéž.

KAPITOLA DRUHÁ

OŽIVÍ VZPOMÍNKY, NA NĚŽ BY VŠICHNI NEJRADĚJI ZAPOMNĚLI; MATOUŠ JE VŠAK PŘESVĚDČEN, ŽE NÁHODA JE JEN JINÉ SLOVO PRO NEKALÝ ZÁMĚR

PO CELÝ ZBYTEK DNE se na Vildštejně – zvláště mezi zbrojnými – nemluvilo o ničem jiném, než o krátké, sotva dvouhodinové zastávce krále Jana a o jeho jednání s Matoušem Rozoumkem. Samozřejmě se rozsáhle spekulovalo, o čem že si ti dva vlastně povídali; přímo se Matouše zeptat si dlouho nikdo netroufal, ale když se k tomu přede všemi odhodlal Kuba Pšouk, dostalo se mu nic neříkající odpovědi: „Král Jan tudy projížděl, a tak se u mne zastavil. – A teď si, chlapci, dejte rozchod a každý po své práci.“

„Hm, tak to se nám tedy dostalo naprosto vyčerpávajícího vysvětlení,“ zabručel si do vousů Kuba a šouravým krokem se vydal za svým parťákem v pití Vaškem Psíbradou. Ten postával u studny a zamyšleně se do ní díval.

„Být tebou, tak tam neskáču,“ poklepal mu Kuba Pšouk na rameno, „je to jenom voda…“

„Bohužel máš pravdu, ale já si zrovna představoval, jak by to bylo krásný, kdyby místo ní bylo ve studni červený víno.“

„Jak tě znám, spokojil by ses i s pivem – jenže zrovna je na něj nějak moc zima,“ zamyslel se Kuba. „Abys neřekl, zvu tě.“ Dřív než se Psíbrada stačil zeptat kam, důvěrným šeptem dodal: „Když v kuchyni chystali víno pro krále, podařilo se mi nepozorovaně zachránit dva džbánky!“

Na tváři zbrojného Václava se rázem objevil blažený výraz spokojeného očekávání. Jako by se smluvili, mrkli po straně po maličkém nádvoří, to aby se ujistili, zda a kdo je případně pozoruje, a vzápětí se rádoby nenápadně vydali do koňské stáje, kam Pšouk ukryl svůj tekutý poklad, opatrně přikrytý hliněnými miskami.

Usadili se přímo na zem. V poměrně těsném prostoru mezi zdí a prvním stáním se s koleny přitisknutými takřka k bradě opřeli o stěnu, co nejpohodlněji to šlo, a každý se chopil jednoho džbánku.

„Je mi, jako bych si připíjel se samotným králem,“ spokojeně pronesl Psíbrada a hřbetem ruky si otřel umáčený vous. „Teda až na ten smrádek od koní.“

Kuba Pšouk se rozesmál, jak ho tahle představa pobavila. „Hlavně se nezapomeň všude pochlubit, možná se tě někdo zeptá, jaký přípitek jsi králi přednesl!“

„Jsem snad vůl?“ odpověděl napůl uraženě Psíbrada.

„Přece neprásknu, že jsi jim vyfouknul víno ještě dřív, než se dostalo na panský stůl!“

„Hm, něco na tom teda je,“ podrbal se za uchem Pšouk, lehce zavadil džbánkem o džbánek svého společníka, jako by tím chtěl říct, že je mezi nimi zase všechno dobrý. Opatrně se napil, aby se nepobryndal a doma pak neschytal od své Apoleny nejen rozhořčený štulec do zad, ze kterého by si nejspíš nic nedělal, ale hlavně se bál jejího hadího jazyka – a vzápětí se zeptal: „Poslyš, Václave, vzpomínáš ty si ještě na únos maličkýho Carla?“

„Carlo…,“ zasnil se Psíbrada, „už tenkrát to byl šikovnej klučina a což teprve dneska! Purkrabí František z něj musí mít radost.“ I když mu asi větší poskytuje ta jeho zatraceně hezká Giulia, dodal v duchu. „Víš, někdy si tak říkám, že v lecčems dokonce trumfne Rozoumkova Karla. Třeba střílet z luku umí rozhodně líp, nepamatuju, že by nějaký z jeho šípů přesně nezasáhl cíl.“

„Tak tady jste zalezlí!“ zaslechli nad sebou ženský hlas, který by Pšouk snadno rozpoznal mezi stovkami jiných; rychle oba zvedli hlavy a ano, nad nimi se tyčila postava jeho ženy Apoleny, která na Vildštejně před příchodem nového kastelána Františka dělala cosi jako správkyni hradu a kuchařku v jedné osobě. „Chlastáte, to jsem si taky mohla myslet!“

„Copak, copak, ty moje sladká holubičko,“ zareagoval na její slova Kuba, „pročpak chceš tady před kamarádem dělat ze sebe zlou dračici? Nepovídej, že mi tě nějaký zlý démon vyměnil a namísto milé, něžné a láskyhodné Apolenky, za kterou dnes a denně děkuji pánubohu, sem za mnou vyslal čertici rovnou z pekla, která na sebe vzala podobu mé životní lásky?!“

Apolena se na okamžik zarazila. Na slovech jejího muže nejspíš něco bude, každý tady nemusí vědět, jak ona s Kubou dovede doma hezky zamávat. Jen ať si o ní všichni myslí jen to nejlepší. Na tváři se jí rozlilo trochu nachu a vzápětí se rozesmála.

„Kubo, Kubo,“ lehce ho pleskla přes rameno a už si k němu sedala, „ty snad napořád už zůstaneš kubou… Podej mi ten džbánek.“

Kuba Pšouk se usmál a podal své ženě vzácný vinný poklad.

„Jen si nemysli, že jsem si nevšimla, jak se mi ztratily dva džbánky dřív, než je vůbec stačili donést ke králi. Nakonec, řekla jsem si, aspoň se král Jan s Matoušem nezhulákají pod obraz a ten můj Kubíček si taky svlaží hrdlo. – Ale proč jsem tě vlastně hledala…“

„Nepovídej, že jsi to po jediným hltu vína zase zapomněla…,“ poškádlil ji Pšouk.

„Vy si tady vysedáváte, vyhříváte se u koní líp než u panskýho krbu a ani nevíte, kdo se vám potuluje okolo hradeb Vildštejna,“ pokračovala, jako kdyby nic neřekl.

„Tak to bys nám, Apolenko, hodně křivdila. Zrovna jsme si o tom chlapovi začínali povídat,“ odpověděl Kuba, zatímco Vašek Psíbrada na ně na oba hleděl s pusou rozevřenou dokořán. Proboha, co to ten Pšouk mele?! Nikdy by si nepomyslel, že by mu stačilo pár kapek vína ke zblbnutí, zvláště po tom všem, co už spolu stačili vypít v letech společné služby.

„Však jsem tady Vaškovi zrovna připomněl, jak před pár lety unesli maličkýho Carla,“ pokračoval Kuba a Vašek v té chvíli pusu zase sklapl, protože mu začaly docházet souvislosti, které mu nejspíš hodně rychle dopoví aspoň jeden z těch dvou, co teď sedí naproti němu.

„Ale ten chlap, co kluka unesl, je přece dávno po smrti,“ připomněl Psíbrada. „Sám František se s ním utkal v regulérním souboji.“

„To máš pravdu, ale nezapomínej, že už tehdy jsme si říkali, že únosce, jakpak on se vlastně jmenoval…,“ a Apolena se zamyslela.

„On snad ani pořádné jméno neměl,“ připomněl jí její muž. „I když… možná Jakub, ale on sám si říkal všelijak – Smrť, Duch a prý měl ještě hodně podobných přezdívek; jeho táta byl drvoštěp, takže by se po něm asi měl správně jmenovat Pařez.“

„Jo tak ten Pařez, říkali jsme si už tenkrát, musel mít nějakýho společníka. Možná je to náhoda, možná taky ne,“ pokračovala Apolena, „ale už několik dnů vídávám potulovat se tady chlapa, který obcházel kolem Vildštejna už tenkrát.“

„I mně byl nějak povědomej,“ řekl vážně Pšouk, „zrovna jsem se chtěl tady s Vaškem poradit. Asi by bylo správný říct to Matoušovi.“

„Třeba to není on,“ zapochyboval Psíbrada tím spíše, že on si ničeho takového ani nevšiml, „zbytečně budeme dělat poplach. Počkáme den dva, budeme dávat větší pozor a…“

„…a on nám třeba mezitím provede nějakou lumpárnu!“ nesouhlasil s ním Pšouk. „Kdepak, já jsem pro to, aby

Matouš a samozřejmě taky František věděli o všem. Co si o tom myslíš ty, moje holuběnko?“ obrátil se k Apoleně.

„Kdyby tě tohle nenapadlo, navrhla bych vám to sama.

A dej sem ten džbánek, dokud v něm aspoň něco je.“

A tak se oba pánové Vildštejna – protože Matouš Rozoumek nečinil žádný viditelný rozdíl při rozhodování mezi sebou a svým kastelánem Františkem – ještě před setměním dozvěděli o pravděpodobném nebezpečí.

„Co kdybychom si zítra vyšli na malou procházku do Vlčevsi?“ navrhl Matouš, sotva se za Pšoukem doprovázeným Psíbradou zavřely dveře.

František souhlasně přikývl a tiše dodal: „Jakubova sestra Drahuše nám možná bude mít co vyprávět.“ Nebo vysvětlovat, ale to už neřekl nahlas.

TŘEBAŽE DO VLČEVSI NEBYLO DALEKO a Matouš spolu s Františkem se původně chtěli na cestu vydat pěšky, nakonec si dali osedlat koně. Sotvaže jim je vyvedli osedlané na nádvoří, bylo vidět, jakou radost mají z pohybu a jak se těší, že se proběhnou volnou přírodou.

„Taky bych si dal takovou jízdu líbit,“ neudržel se a trochu závistivě utrousil zbrojný Honza Nosatec, mající ten den službu u brány. Ještě chvíli postál, díval se za vzdalujícími se jezdci a představoval si, jak na jednom z koní sedí on sám, vítr mu cuchá vlasy a aspoň pro tuhle chvíli celý svět patří jenom jemu… „Stejně brzy vymrznou, to je tedy nápad udělat si vyjížďku v takovým mrazu!“

„Nezapomeň pořádně zavřít bránu,“ připomněl mu Kuba Pšouk. Nejspíš jedou do Vlčevsi, napadlo ho, aby si tam popovídali se sestrou Jakuba Pařeza. Safra, vždyť ten lotr se vlastně jmenuje stejně jako já, vyděsil se. Otočil se na podpatku a současně udělal pohyb rukou, jako kdyby odháněl mouchu; jenže on tak chtěl zahnat nejen tuhle, ale všechny budoucí nepříjemné myšlenky.

Honza Nosatec pomalu zavíral bránu, a když s hlasitým bouchnutím zapadla do žlábku i těžká závora, popotáhl si kalhoty, které – jak se mu zdálo – mu padají a měl by si nejspíš utáhnout opasek. Potom vykročil ke studni, kde se chtěl posadit na kamenný okraj, a docela přitom zapomněl, jak ho bude studit do zadku. Proč by měl stát na místě, když má právo si taky chvilku odpočinout? Teď je vlastně pánem Vildštejna on. Když nebude chtít, prostě Matoušovi s Františkem, až se budou vracet, bránu neotevře – a bude to! Spokojeně se zašklebil nad tou představou, ale stejně věděl, že jen co mu ohlásí blížící se jezdce, bude spěchat s odstraněním závory… Však by si ani nevěděl rady, kdyby se najednou stal pánem!

Matouš zamířil k polorozbořenému opuštěnému domku u veliké louky obkroužené lesem. Teď na ní namísto pestrobarevných květů ležela souvislá vrstva namrzlého sněhu. Seskočil z koně ještě dříve, než se jim nad hlavami namísto korun smrků a jedlí rozprostřela modrá obloha pokrytá útržky mraků a uvázal koně k jednomu kmeni. František udělal totéž. Oba, jak se ukázalo, měli stejnou myšlenku – je třeba opatrně prohlédnout i místo tajného vstupu do podzemní chodby. Až dosud žili v představě, že o ní věděli jen Jakub a Holen – oba již mrtví –, ale teď se nejspíš situace změnila. Je pravděpodobná existence jeho společníka, ne-li dokonce několika dalších druhů, a je proto třeba uvažovat o tom, že tajná chodba nemusí být zase až tak tajná…

Třebaže se snažili tiše našlapovat, co chvilku pod nimi zavrzal sníh. Chýše vypadala mnohem zpustleji a opuštěněji, než když se tu František utkal s únoscem svého synka Carla. Střecha byla takřka holá, bez došků, a také krovy se už propadly. Bělostná neporušená vrstva sněhu všude kolem byla neklamným svědectvím, že se ke zřícenině v poslední době nikdo ani nepřiblížil. Oba si oddechli.

„Tak tady asi nebyl…,“ vyslovil společnou myšlenku nahlas František.

„I tak bude možná lepší, když tu chalupu co nejdřív rozboříme úplně,“ navrhl Matouš a jeho kastelán rozhodně přikývl. Měl to už dávno udělat sám. Teď se tohoto úkolu rozhodně ujme. Víceméně pro jistotu vešel do rozpadlého stavení. Nikdo se tu neskrýval a podle podivné směsice navátého listí, spadané slámy z došků a sněhu bylo jasné, že sem nikdo už dávno nezavítal. Snad o téhle zbořenině opravdu nikdo neví.

František se tu necítil dobře; při pohledu na tohle opuštěné místo se mu rozbušilo srdce a nemohl popadnout dech. Jako by se znovu vrátily dny plné obav o život jeho tehdy tříletého synka Carla, kterého kdosi unesl z dobře střeženého Vildštejna. Všichni si zprvu mysleli, že Carlo se jen někam zatoulal, ale když se v kapli objevila dětská rakvička se slaměným panákem a vloženou neumělou kresbou hrnce s drobnými kolečky, pochopili, že se do hradeb dostal vetřelec, který chlapce unesl s představou výkupného. Dlouho bylo záhadou, nejen kdo je neznámým únoscem, ale především jak se do hradu mohl dostat. Až kousek červené hlíny v kapli prozradil, že z ní vede tajná chodba, o které věděl jen předchozí majitel Vildštejna pan Holen – a nejspíš ještě kdosi jiný.

Právě tady, v téhle chýši František narazil na člověka znajícího tajemství podzemí a v souboji ho zabil. Tehdy se ukázalo, že lotr, který si své jméno odnesl rovnou do pekla, se fatálně zmýlil a vynesl z hradu Carla namísto Rozoumkova Karla.

Ukázali mrtvolu únosce všem, co žili na Vildštejně a Bořek Přípotočník, jeden z dvojice původních obránců hrádku, který pocházel z Vlčevsi, v něm poznal Jakuba, syna drvoštěpa přezdívaného Pařez a někdejšího soukojence pana Holena. Jakubovo tělo pak převezli do Vlčevsi, kde žila jeho sestra Drahuše, a u ní našli maličkého Carla, o kterého se pečlivě starala v domnění, že se ztratil nebo přišel o rodiče, jak jí to napovídal bratr, když ho k ní přinesl. Vždy mu věřila každé slovo, Jakoubek – jak mu něžně říkala – byl pro ni symbolem čestného člověka a pravda, kterou jí Matouš Rozoumek musel sdělit, ji nejspíš zdrtila. František byl tedy rád, když se Matouš obrátil k odchodu. Co tady…

S klidnější hlavou se vrátili ke koním a zamířili rovnou do Vlčevsi. Cestou prohodili jen pár slov, hlavně se zabývali vlastními myšlenkami. Má pravdu Kuba Pšouk, když tvrdí, že se okolo Vildštejna potuluje stejný chlap jako v době Carlova únosu? I kdyby to byla pravda, může se jednat o pouhou náhodu, která nemusí mít s Jakubem Pařezem nic společného. Jenže i tu je třeba prověřit.

Sotvaže vjeli do vesnice, zamířili rovnou k Pařezově sestře Drahuši. Lidé byli zalezlí ve svých chalupách, z jejichž dymníků stoupaly úzké proužky kouře; slyšeli sice zvuk koňských kopyt, stejně jako zaržání Františkova koně, ale ani zvědavost jim nestála za to, aby vylezli ven a zbytečně se připravili o drahocenné teplo.

Jenom Drahuše, jako by tušila, že přijíždějící hosté mají namířeno k ní, vyšla ven a zastavila se na zápraží. Hodně zestárla za těch několik let, co ji neviděli; celá její postava se jaksi scvrkla, ohnula a svrasklá tvář byla tváří stařeny, které smrt odpočítává poslední dny… Nejspíš ji tak proměnila samota a smutek po bratrovi. Co na tom, že z něho vyrostl lotr – především to byl její bratr, s nímž prožila dětství a který s ní byl spojen rodovou krví, jež je poutem nejpevnějším. Matouš seskočil z koně, aby se uvítal s opuštěnou ženou, pro kterou byl její bratr zřejmě jediným smyslem života. Lhal jí, vždycky jí lhal a ona omlouvala všechny jeho špatnosti. Lhal i o uneseném Carlovi a Drahuše byla vděčná Matoušovi i otci toho nešťastného dítěte, když sousedům zamlčeli pravdu o bratrových zlých činech a hanebné smrti. Přesto se od toho dne začala stranit lidí a v hloubi svého srdce se styděla. Rozum jí sice napovídal, že sourozence si nevybíráme, Bůh nám je sesílá a není jenom na nás, zda budou ctít život a práva všech, přesto jí byla hanba pokaždé, když se s někým potkala a měla ho třeba jen pozdravit. Tušila, že lidé vědí o Jakubovi víc, než věděla ona sama, a jen z ohledů k ní jí nedávají nic najevo

„Vítej, pane,“ řekla, sklopila oči k zemi a poodstoupila kousek stranou, aby oba nečekaní hosté mohli vejít. Jistě měli nějaký zvláštní důvod, když po letech znovu zavítali do jejich vesnice, dokonce za takového mrazu, jaký zrovna dneska panuje, a protože jdou rovnou za ní, bude to nejspíš něco závažného a snad spojeného s jejím nešťastným Jakoubkem… Vykročila za nimi a několikrát si těžce povzdechla. Copak ji zase chtějí trápit, to jim nestačilo, že v jejích vzpomínkách pošpinili bratrovu památku?!

Usedli ke stolu a František jí dal rukou znamení, aby nechystala žádné pohoštění: „Brzy zase půjdeme,“ vysvětlil.

„Posaď se k nám.“

Jako automat přisedla naproti oběma mužům a v očích se jí usadilo očekávání zatím neznámé katastrofy.

„Neobávej se ničeho,“ uklidňoval ji Matouš, jemuž neušel poděšený výraz Drahušiny tváře a její pevně semknutá ústa, jež se sotva znatelně chvěla. „Potřebujeme tvou pomoc. Pomoc, rozumíš?“ opakoval vemlouvavě.

Bezmocně pokrčila rameny.

„Jak bych vám zrovna já mohla pomoct…? A v čem?“ řekla tiše. Položila upracované ruce na desku stolu a pevně semkla prsty.

„Nevzpomínáš si, jestli měl tvůj bratr nějaké přátele?

Jakékoliv,“ zeptal se František přímo.

„Jakoubek byl spíš samotář,“ odpověděla. „Dobře věděl proč. Lidé mu ubližovali, a když se ve světě ztratil pan Holen, pořád ho z něčeho obviňovali. Využívali toho, že už nemá nad sebou ochránce, tak je to.“

„Odpusť, že to musím připomenout, ale mého syna unesl on, nikdo jiný!“

„Nevíš, jak moc se za to stydím,“ zašeptala, „je to hanba, která ulpěla taky na mně, a co živa budu, se jí nezbavím.“

„Ty promiň,“ zastyděl se František, „nechtěl jsem o tom mluvit…“

„I tak nějaké přátele mít musel,“ ozval se znovu Matouš.

„Zavzpomínej, prosím.“

Drahuše lehce pochýlila hlavu, ale po chvíli s ní odmítavě zavrtěla: „Kdepak, nevzpomínám si. Jak jsem už řekla, byl to samotář.“

„Škoda…“ Matouš jen těžce skrýval rozmrzelost. Něco ho ale napadlo, a tak se zeptal jinak: „Nikdo se po něm neptal, nehledal ho? Třeba někdy dřív…“

„To ano,“ přisvědčila. „Neznám je, ani jednoho.“

„Takže jich bylo víc?“ ozval se František netrpělivě.

„Kolik a kdy to bylo?“

„Poprvé to bylo krátce potom, co jste mi Jakoubka přivezli. Neměla jsem tehdy sílu s nikým mluvit, a tak jsem jim jen řekla, že Jakoubek tu není. Od té doby ho nikdo nehledal, třeba se poptali u sousedů a dozvěděli se, co se stalo.“

„Řekla jsi, že to bylo poprvé. Muselo tady být ještě nějaké podruhé, potřetí…,“ zajímal se Matouš.

„To se tu před pár dny objevil jeden, prý se s Jakoubkem kdysi někde setkal, a poprosil o nocleh. Byl hodně unavený a zbědovaný, tak jsem se nad ním ustrnula a nechala ho tady. Nic neříkal a já se taky na nic neptala. Jen se zajímal, kdyže se Jakoubek vrátí, že by ho rád pozdravil. Tak jsem mu řekla, co se s ním stalo. Druhý den odešel.“

Matouš s Rozoumkem se po sobě podívali a jako by se tím pohledem stačili dorozumět, vstali a rychle se s Drahuší rozloučili. Ještě mezi dveřmi jí Rozoumek poděkoval a připojil: „To je všechno, co jsme chtěli vědět. Moc jsi nám pomohla.“

„Takže Pšouk měl pravdu,“ promluvil cestou jako první Matouš. „Ten člověk, kterého si všiml, nejspíš patřil do Pařezovy party.“

„Byla-li vůbec nějaká parta,“ zapochyboval František.

„Možná se s někým spojil jen příležitostně, podle potřeby.“

„Kdepak, tohle si nemyslím,“ trval Matouš na svém.

„Jinak by ho najednou nehledali hned tři chlapi, nebo jsi zapomněl, co Drahuše řekla?“

„Nezapomněl, ale nemyslíš, Matouši, že se to dá taky vyložit tak, že za ní přišli v krátké době sice tři chlapi, ale ne pohromadě? Třeba byl každý sám a ona si to časem spojila v jedinou událost.“

„I kdyby to bylo tak, jak si to myslíš ty, pořád je to svědectví o existenci celé bandy. Možná dočasně rozptýlené. Až doteď jsme o ní nic nevěděli, stejně jako předtím o Jakubovi. Třeba zrovna v té době měla nějaké potíže a Pařez se – možná z nouze, možná z touhy po osobní pomstě, jak se ti doznal – rozhodl pro tu šílenou osamocenou akci s únosem.“

František chvíli mlčel a přemýšlel. Na tom, co říká Matouš, jistě něco je…

„Přesto si nemyslím, že se ten člověk, co ho Drahuše nechala u sebe přespat, tady objevil jen tak náhodou. Náhody totiž neexistují, jen se za ně špatně maskují nekalé záměry. Asi máš pravdu ty,“ připustil pak. „Ještě dneska vydám příslušné rozkazy.“

Rozoumek se ani neptal, jaké budou, protože si dovedl představit, jaké by vydal on sám – zvýšená ostraha hrádku, pravidelná cvičení v zacházení se zbraněmi, střelba na pohyblivý cíl, omezení vycházek… samá opatření, která se nikomu nebudou líbit, a přesto je chlapi pochopí. Protože jde taky o bezpečí jich samotných, stejně jako jejich žen a dětí, které si v letech pokojné služby stačili nadělat. Z Vildštejna se musí rychle stát na všechno přichystaná pevnost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Boj slepého krále.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.