Jaroslav Boček

PODIVUHODNÝ PŘÍBĚH VIKTORA BAMBASE ANEB ŠKOLA OPTIMISMU

Copyright © Jaroslav Boček – dědicové c/o DILIA, 1991

ISBN 978-80-7617-807-6

[ 1 ]

Kde začala ta historie?

A lze vůbec najít začátek, když víme, že každý následek má svou příčinu a každá příčina je jen následkem předchozích příčin? Kde je konec řetězu?

Snad ve chvíli, kdy Antonín Bambas, řezník a uzenář, jehož jaternice byly vyhlášené po celém Podlesí, zplodil se svou ženou Eliškou, rozenou Nováčkovou, syna a dal mu jméno Viktor, neboť věřil s otcem Tristrama Shandyho, že jméno je osud, a nadevše miloval vítězné povahy, a četl si proto ve volných chvílích v životopisech Alexandrů, Caesarů a Napoleonů?

Nebylo ale i to následkem něčeho předešlého? Nemáme jít dál, nořit se do časů, hltat události a nakonec rezignovat? Nebo se vůbec spokojit zjištěním, že člověk je tu, co měl dostat, bylo mu dáno, a neznepokojovat se pátráním po začátcích a příčinách příběhů?

Ale kde potom začít vyprávění? V jaké chvíli zastihnout hrdinu?

Mohlo by se stát, že bychom Viktora objevili nataženého v posteli, spokojeně oddychujícího chvílemi nosem a chvílemi ústy, a to by asi nebylo pěkné představení. Viktor Bambas je totiž malý a tučný. Malý a tučný se narodil, a jak rostl, tučněl zároveň.

Když dospěl, neměl pro svou tloušťku úspěch u děvčat ani u vdaných žen. To ho melancholizovalo. Znal proti melancholii jedině dva léky. Jídlo a studium. Jedl tedy a seděl nad knihami. Od prvního sílil vpředu, od druhého vzadu. A v pětatřiceti je jeho vztah k ženám beznadějnější, než když mu bylo osmnáct. Člověk není nic jiného než oběť následků a příčin.

Nepředstavujte si však Viktora jako tuctového samotáře. Ve Viktorově mohutném těle sídlí i mohutný duch. Je docentem. Přednáší na univerzitě dějiny. Že na to nevypadá? Tím hůř pro ty, jejichž řeč prozrazuje jen průměrně organizovanou hmotu.

Jak tedy začít s podivuhodným příběhem Viktora Bambase a nezdržovat neplodnými úvahami? Nemůžu přece jako moderní novelisté skočit rovnou doprostřed děje, lepit příběh z vnitřních monologů, jaké nikdy nikdo nevede, a namlouvat si, že tak pronikám do podstaty hrdinovy bytosti. Nemůžu ani popisovat banality a předstírat, že ta nuda je novým typem deziluzivní prózy. Nebo mám snad sledovat hrdinu krok za krokem, vykládat, jak vstává, jak nemůže nahmatat levou nohou bačkoru, jak se holí, pije kakao a pobryndá si kravatu…? Brr… To snad ne…!

Nebo existuje nějaký vztah mezi pobryndanou kravatou a tím vším, co se událo od toho nešťastného objevu, který vyvolal takový rozruch a tak zasáhl do Viktorova života?

Vezmeme-li v úvahu jednotu příčin a následků, pak zřejmě ano.

Vším byla vinna Viktorova žravost. A vším byl vinen jeho otec. Neřestná záliba Antonína Bambase v Boleslavech Ukrutných a Petrech Velikých zapříčinila, že se jeho syn stal historikem. A neřestná záliba Viktora Bambase v jídle zavinila, že po napsání spisku O sociálním postavení české chudiny v dobách předhusitských, jímž se habilitoval, začal bádat o renesančním českém kuchařství, najmě o stolování pražském za vlády císaře Rudolfa II. Viktor sice tvrdí, že za tři roky strávené mezi předhusitskou chudinou vyhladověl, ale to je lež a výmluva.

Prostě se mu zachtělo kvíčal s kaštanovou nádivkou, pečených vrabců plněných rozinkami, omámily ho vidiny hověziny v sladkých omáčkách, medových koláčků, sedmera masových knedlíčků přikládaných k vařené kachně a do vytržení ho uvedly představy nadívaného labutího krku, polévky z mřenek a bělic, ovocných huspenin nebo raků spařovaných v hovězím vývaru a zapíjených bílou mělničinou.

Viktor po letech vykrmování osmiplátkovými porcemi knedlíků v univerzitní menze zatoužil uplatnit výsledky svého bádání v praxi.

Točí se kolem plotny. Mele telecí játra. Tře stroužek česneku. Škrábe slezinu, kterou čtrnáct dnů mrazil. A teď všechno míchá dohromady. Jak se přitom natřásá! Jak krouží, jak baletí! Přidává žloutek, pepř a sůl. A z vlastní iniciativy také trochu kari.

Za chvíli vznikne voňavá patlaninka, která upečena na másle a pojídána v rozkrojené smažené houstičce, chvilku předtím v mléce máčené, dokáže probudit sliny ze spánku a donutí srdce k poskoku.

Císařův toast peče Viktor podle zápisu pana Bavora Rodovského z Hustiřan. Jestli není Bavor Rodovský lhář, podvodník a darebák, což lze s jistotou předpokládat u člověka, který byl alchymistou, pak tento toast, ještě horký, pojídal císař Rudolf po probuzení ráno v posteli.

Věci nejsou tak jednoduché, jak se zdají, a duchamorné příběhy nevznikly jen z rozmaru vypravěčů.

Pan z Hustiřan hraje v příběhu Viktora Bambase vážnou roli. Ač mrtev, vystoupil na prkna. Zase můžete přemýšlet o příčině a následku, ale raději zavřete na chvíli oči, ať se nevyděsíte. Teď sklouzneme proti proudu času.

A tady ho máme. Pana Rodovského z Hustiřan v celé kráse. Kdybyste neměli zavřené oči, mohli jste vidět jeho pohřeb. Za tři měsíce totiž umře a my jsme tudy prolétli. Teď však o tom nic nevíme, zatímco on tuší, že konec na sebe nedá dlouho čekat. Odložil brk a už ho nevezme do ruky. Dopsal knihu. Jediné dílo svého života. Kumštovní soupis kuchařských předpisů. Ta vráska kolem úst je hořká. Otevřel okno a dívá se na nalitou břízu zasypanou chuchvalci sněhu. Pod břízou mokvají okrouhliny koňských stop. Vzduch, který se valí do světnice, je vlahý a sníh znamená jen poslední sbohem odcházející zimy. Do oběda se rozpustí bílá v temné. Pan Bavor zná tuhle hru. Ale co to? On ji nevnímá.

Co mi to děláte, pane Bavore? Chystám se předvést vzácný kus renesančního chlapáka, a vy si zrovna začnete o sobě uvažovat sub specie mortis. To nemá smysl, tak toho nechte! Nebo jste se snad zasnil? Kocháte se kouzlem blízkosti majestátu? Zase jste oblíbencem, zase vyprávíte, co jste viděl ve Flandrech a ve Vlaších, zase si s Rudolfem notujete, že není noblesy mimo noblesu španělskou. A zase mu slibujete LAPIS PHILOSOPHICUS a vymlouváte se, že oheň byl studený, že jste zle temperoval, že jste nemohl ke kalcinování dohlédnout, protože kouř vám oslepil oči a azoth v tu chvíli uletěl?

Či snad přemýšlíte o příčině, jež měla za následek císařův hněv a zlobný výkřik „Zmiz mi z očí, pane z Hustiřan!“?

Pamatujete ještě to jaro? Přišlo pozdě, a najednou jako by hned chtělo dohnat všechno, co zmeškalo. Zrovna vám vyprávěli, jak starobylým Karlovým mostem otřásají kry, když tu – sám císař. Tvář nepříčetnou, pohled divý.

Kdo mohl vědět, že zrovna dostal zprávu o zasnoubení bratra Alberta s Izabelou, infantkou španělskou? S tou, která už tolik let byla jeho, císařskou nevěstou. Nechal tu ženskou čekat, moc o ni vlastně nestál. Valně se mu nelíbila a s paní Kateřinou Stradovou mu bylo dobře… Ale což to není i tak pohana majestátu? Vyměnit váhajícího císaře za jistého nizozemského místodržícího?

Jeho Milost roztrhala list, zmlátila posla karabáčem na psy, hodila oběd číšníkovi na hlavu a pak se objevila v uličce alchymistů.

„Rodovský, ukaž dílo,“ přikázal císař a v jeho hlase bylo slyšet osud.

Blekotal jste cosi o nevhodné konjunkci Slunce a Jupiteru a opozici večerní hvězdy, která je nepříznivá potřebnému splynutí látky a slova, ale bylo to marné jako vytí psa na měsíc.

A pak zazněla ta krutá věta.

Odkopnutého vědátora se ujal hrabě Trčka. Co je však ješitný vzruch šlechtice proti velkolepému mecenášství imperátora? Prázdná slova, odlesk lesku, ozvěna ozvěny.

Bavor Rodovský už nepálil v nádobkách prvky za účelem jejich přeměny. Už nehledal tajná a zaručeně pravá zaklínadla. Stal se – proč to neříct – z milosti trpěným šaškem. Vyprávěl příhody, které nikdy nezažil, přidržoval se džbánku a začal spisovat kuchařskou knihu. Snad trochu jako vzpomínku na milovanou vědu, snad pro radost kuchařky Apoleny, jejíž náruč dovedla osladit hořkost pošetilcových snů. Pane Bavore, nechte rozjímání. Zavřete okno, ať se nenastudíte. A což jste zapomněl na to přídeští? Ano, chce něčím podlepit, aby se neničila první stránka. Lep už paní Apolena přichystala. A prosím vás, už se proberte a nenuťte mi ponižující postavení nápovědy na ochotnické scéně.

Pan Bavor zavírá okno, vystřihne z něčeho, co byla kdysi magická kniha, několik listů, přelétne očima nápis Jak čarodějnou střelu urobiti, vyrobí z toho papíru přídeští aneb předsádku a dokončí tak zbrusu novou knihu kuchařskou.

Netuší, že tím zasáhne do života Viktora Bambase, stejně jako Albert s Izabelou netušili, že zasáhnou svým sňatkem do života Bavora Rodovského z Hustiřan…

* * *

Složitý je vztah mezi příčinou a následkem, a jestliže pan Vladimír Neff praví, že sám ďábel nás zaplétá do příčin, pak bych jeho myšlenky nebral na lehkou váhu.

[ 2 ]

Viktor Bambas bydlí na Starém Městě v Liliové ulici. A přes řeku, na Malé Straně, na Zámeckých schodech, bydlí paní Helena Sejcová. Ti dva nemají o existenci druhého ponětí. Možná se někdy setkali, možná se Viktor někdy otočil za paní Helenou na ulici. Možná že přejel očima po jejích černých vlasech, sklouzl po bocích a obdivoval její lýtka.

Kdoví? Kolik je žen, za nimiž se ohlédneme? A za kolika ženami se ohlédl Viktor Bambas? Už jsem říkal o jeho smůle ve vztahu k druhému pohlaví. Co mu zbývalo jiného, než aby se ohlížel častěji nežli druzí. Možná že ji tedy zaznamenal, neboť paní Helenu není možno nezaznamenat. Ale neznají se, nevědí ve skutečnosti o sobě a netuší, že se budou někdy znát.

A jaká je paní Helena? Černá jako noc a krásná jako den, říkají lidé, kteří ji poznali zpovzdálí. Umí jen jednu věc, ale tu umí dokonale, říkají muži, kteří ji poznali zblízka. Ani ti, ani oni však netuší, že paní Helena je nešťastná žena. Říct o někom, že je nešťastný, je silné slovo. A paní Helena k tomu na první pohled nemá nejmenší příčinu. Je milována svým mužem Janem Sejcem, dirigentem, o němž druzí tvrdí, že je jedním z nejlepších českých dirigentů, ale který je sám o sobě přesvědčený, že je zdaleka nejlepším českým dirigentem. Bydlí ve velkém prostorném bytě, který poskytuje, ač ve starém domě, veškeré pohodlí moderního vybavení. Jezdí manželovým saabem, byla v Itálii, na francouzské Riviéře, chodí na recepce, kde je obdivována, ale je nešťastná.

Štěstím ženy, jak řekl Nietzsche, je muž. Ale neštěstím paní Heleny je její muž. Ten, který jí dává vše, ale jedno jí nedovede dát: vzbudit v ní lásku. Možná ho před časem milovala a určitě ho obdivovala, v té době, kdy se kvůli ní rozvedl a oženil se s ní. Teď už jím jen pohrdá.

Jak se to rýmuje s předchozím sdělením, že Jan Sejc Helenu miluje? Co to je za lásku, když nedovede vzbudit ani nenávist, nýbrž probouzí právě jen pohrdání?

Helena byla mladičká, když ji Jan Sejc uviděl. Byla novopečenou sekretářkou koncertní agentury a omamoval ji dech velkého světa, který občas pronikal i k jejímu psacímu stolu a k jejímu telefonu. Jan Sejc byl ztělesněním toho světa. Jak mohla odmítnout, když ji pozval na večeři. Jak by ji neokouzlilo, když jí trpělivě vykládal, jak se pojídá pstruh. A jak mohla říct ne, když jí sdělil: „Zamiloval jsem se do vás, Helenko.“ Všechno byl náhlé a ohromné, točila se z toho hlava a dvacetiletá dívka se probrala z motolice, až když přestala být Sladká a stala se Sejcovou.

Nepředstavujte si ovšem Jana Sejce jako nějakého upíra, který se živí krví mladých děvčat. Jan Sejc je vlastně rovněž nešťastný člověk. S Helenou vstoupil potřetí do stavu manželského. Obě předchozí ženy mu zanášely. Pomlouvači o něm roztrušují, že když první ženu zastihl in flagranti s bubeníkem vlastního orchestru, nezmohl se na nic jiného než na táhlé zasténání: „Tak to mi děláš, a ještě pod obrázkem mé maminky…“

Snad by bylo možno vše zjednodušit konstatováním, že Sejc patří mezi muže, jimž je osudem určeno, aby jimi ženy pohrdaly a zahýbaly jim. To však zní příliš kulatě. Alespoň Helena, když skládala slib manželské věrnosti, neměla ani nejmenší postranní myšlenku ho kdy porušit, natož aby předvídala, že to bude právě láska Jana Sejce, co ji požene do náručí druhých.

Tady máme příležitost uvažovat o nevyzpytatelných vztazích příčin a následků, ale naštěstí je Jan Sejc natolik zajímavý exemplář, že bude dobře, jestliže se ještě chvíli přidržíme jeho a odoláme svodu abstraktních úvah.

Jan tedy Helenu miluje, ale jeho láska vzbuzuje pohrdání. Neboť ji miluje jako součást sebe sama, jako svůj obraz, jako symbol své dirigentské důležitosti. Pro Jana Sejce existuje na celém světě jediný důležitý člověk: Jan Sejc. O všem přemýšlí jen ve vztahu k Janu Sejcovi. A Helena to ví. Ví, že ji miluje jako indický rádža největší perlu ze své sbírky. Ví, že ji miluje proto, že ostatní mu závidí její krásu. Ne pro tu krásu, ale pro tu závist. Ví, že ji nestoudně vystavuje před společností ne proto, aby všichni říkali: Podívejte se, jaká je to krásná žena, nýbrž proto, aby všichni říkali: Podívejte se, jakou má Jan Sejc krásnou ženu. Kdyby mohl, vodil by ji před každým objetím nahou ulicemi, aby si mohli všichni šeptat, koho Jan Sejc objímá.

Takovou láskou musí žena pohrdat. Za takovou lásku musí toužit se pomstít. A Helena se mstí. Nasazuje Sejcovi parohy, kde může. Je to smutné. Tím smutnější, že touží po lásce, ač má pověst děvky. Je možná pošetilá, protože hledá lásku v okruhu odcizených trubců, kteří krouží světem Jana Sejce. Její pošetilost je ovšem účinná, protože Jana zraňuje v samém jádru jeho ješitnosti.

Jan chce jít s Helenou do divadla. Chce předvádět svou ženu. Ale jak ji může předvádět, když neví, kolik mužů kolem ji zná stejně jako on. Vodí svou pýchu se svou hanbou a je mu hořko.

„Nedělej mi to,“ řekl jí jednou, „jestli ti nestačím, najdi si milence, buď s ním, kdy chceš a jak chceš, ale ať o tom nikdo neví.“

„Kdybych našla milence, s kterým bych chtěla být, tak s tebou nebudu ani hodinu,“ odsekla mu tvrdě.

Jan Sejc se domníval, že v té chvíli poprvé pocítil stáří. Nevyplácí se to, řekl si, mít o polovinu mladší ženu a milovat ji. A odhodlal se nést dál svůj kříž.

Kdyby byl v tu chvíli nejen chytrý, ale i moudrý, pochopil by, že co se stalo, nestalo se následkem jeho stáří, nýbrž následkem jeho hlouposti. Hloupost a chytrost se nevylučují, zatímco hloupost a moudrost ano. Jan Sejc byl jenom chytrý, a proto mohla o něm Helena s oblibou říkat svým příležitostným milencům: „Je nepochopitelné, jak dobrý je dirigent, s ohledem na to, jaký je blb.“

Jenže v jednom se Jan Sejc – pokud jde o hodnocení milostných výbojů manželky – mýlil. Její tělo měli mnozí, ale její srdce jen on, na počátku jejich manželství. A od té doby nikdo. Okouzlit ji na chvíli dokázali, dali jí na okamžik zapomenout, ale takový, který by v ní vykřesal plamínek lásky, se nenašel. Proto je teď Helenka nešťastná. Žije s mužem, jímž pohrdá. Miluje se s muži, které nemiluje. Proto jezdí autem jako šílenec. Proto ji neklid štve z místa na místo. Proto je někdy zlá bez důvodu a jindy sedí celé hodiny jako bez ducha u okna a netečně civí na chodce promenující se po Zámeckých schodech dolů a vzhůru. Bůhví, co si přitom maluje na okenní tabule. Snad si sní o podobě muže, který by jednou přišel a za nímž by byla ochotna rozběhnout se třeba bosa a v zimě z tohoto domu, s nímž by žila o uzenáčích a tlačence, ale který by ji znovu naučil vědět, co je to láska a štěstí.

Ať je třeba škaredý jak noc, ať třeba páchne pivem, ať mě třeba i bije, ale jenom ať už přijde, šeptá si paní Helena a je zoufalá, protože ztrácí naději, že takový vůbec existuje. A co si to myslí, uvidí před domem svého muže v rozhovoru s krásným mladíkem. Neznámý má kučeravé vlasy, čemusi se nahlas směje a ukazuje dvě řady bílých zubů. Jan Sejc uvádí neznámého do domu a Helena se chystá oba přivítat.

Mladík je kulturním atašé italského velvyslanectví.

* * *

Vystoupíte-li po Zámeckých schodech, dojdete na Hradčanské náměstí. Na jeho konci je rohový dům s dvorkem obehnaným vysokou zdí. Přejdete-li na protější chodník, uvidíte, že k domu je přilepená stará věž. Patří k sousednímu Arcibiskupskému paláci, ale vchází se do ní přes dvorek obehnaný zdí. V té věži bydli fotograf Eman Jirka. Eman křestním, Jirka příjmením.

Kolik mu může být? Asi třicet.

Jaký je? Drzý a nezodpovědný jako každý fotograf, který se živí tím, že prodává novinám snímky hereček a zpěváků.

A jinak? Zná kdekoho. Kdekoho fotografoval. S kdekým si tyká. Zná docenta Bambase a zná i dirigenta Sejce, zná všechny herce v Praze. Zná i politiky a osobnosti diplomatického světa. Není divu, že se o Emana Jirku zajímá policie. Eman to ví a dává si pozor.

Málem bych řekl, že Eman je syčák. A de facto je. Všechny grázloviny jsem však ochoten mu odpustit pro jeho vášeň fotografovat. Eman má dny otevřených dveří, kdy paří, jak říká, a kdy je ve věži vítán každý, kdo přijde s lahví v podpaží. To se věž mění v hampejz a nebudu vypočítávat přestupky proti mravopočestnosti, které se mezi staletými zdmi odehrály. Když se však Eman vyběsní a fotí, je radost se na něj dívat. Spustí se pár set metrů pod zem, aby zachytil horníka ve světle sirky. Vyleze na lešení kolem svatomikulášského kostela, aby tam přistihl pokrývače opravujícího střechu.

Teď zrovna Eman skončil řadu dnů otevřených dveří. Sedí s bolavou hlavou nad miskou s vývojkou a prázdně civí na zvolna se rýsující obraz neznámého mladíka s kučeravými vlasy a s úsměvem zdobeným řadou bělostných zubů. Ne a ne si vzpomenout, kdo všechno u něho včera byl a koho to vlastně vyfotografoval.

„Asi to bude ten anglický novinář, který měl přijít,“ říká si nahlas, protože věž je prázdná a jeho samomluva nemůže nikomu připadat podivínská. A s číslem negativu zanese do kartotéky heslo „neznámý anglický novinář“.

Víme, že Eman Jirka se mýlí. A víme také, že to není poprvé, kdy se z malých omylů vyklubaly velké nepříjemnosti.

* * *

A ještě jeden epizodista. Alfred Kraus, reportér, toho času v úvazku u hamburského časopisu Der Mond. Původem Tyrolák, trochu zrzavý. V bílé košili, s bezvadně uvázanou kravatou, jako všichni reportéři Mondu. Kde teď zrovna je? V Bavorsku? Na Sicílii? Nebo v Irsku? Na tom nesejde. Vím jen, že je žurnalista každým coulem. Do Prahy přijede právě včas, aby si z ní odvezl sólokapra pro svůj obrázkový týdeník a navařil tak Viktoru Bambasovi kaši, jakou předtím nikdy nejedl.

Konečně jsou tu dva vyšetřovatelé: poručík Převor a kapitán Vor a jejich nadřízený podplukovník Němeček. O nich však stačí, řeknou si své, až jim bude případ předložen. Práce tajné policie má být obestřená tajemstvím.

Tak. A teď si můžete chviličku přemýšlet o vztazích příčiny a následku, o složitých kauzálních řetězcích a o hře náhody, která je vlastně zákonitá, nebo také o tom, že Evropa je malá, a já se zase budu moci věnovat svému hrdinovi.

[ 3 ]

Jsou zkoušky. Čas se každým dnem blíží k pololetním prázdninám. V ulicích je suchá zima. Ve Viktorově historickém kabinetu suché teplo od ústředního topení. Proti docentovi sedí dvě posluchačky. Té, co mluví, stále padá pramen vlasů do očí. Viktor se na ni nezúčastněně dívá. Jeho lhostejnost dívku znervózňuje. Plete se, zaráží se uprostřed věty, úsměvy si říká o povzbuzení, ale Viktor má tvář neproniknutelnou jako Buster Keaton. Vnímá přerývanou melodii dívčího hlasu, ale kdyby se ho někdo zeptal, co vlastně teď říkala, nebyl by schopen odpovědět.

A ta chudinka ze sebe ztěžka souká vědomosti o Mikuláši z Husince a Zikmundu Korybutovičovi a netuší, že je vlastně jedno, co říká, že by Viktor dokonce ani nezpozoroval, kdyby své řídké dějepisné znalosti občas proložila několika verši z Hamleta. Leč nezná zpaměti Hamleta, tak se o to nepokouší a pluje statečně mezi postavami počátku husitského hnutí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podivuhodný příběh Viktora Bambase aneb škola optimismu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.