NO FUTURE

Vezeme děti na parním stroji
do virtuální reality?

BOB KARTOUS

Vezeme děti na parním stroji
do virtuální reality?

ILUSTRACE JÁCHYM KARTOUS
65. POLE

© Bob Kartous, 2019

Illustrations © Jáchym Kartous, 2019

© 65. pole, 2019

ISBN 978-80-88268-34-5 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-35-2 (MOBI)

Obsah

PŘEDMLUVA

ÚVOD K BUDOUCNOSTI

ÚVOD KE VZDĚLÁVÁNÍ

PŘÍSNĚ OSOBNÍ SVĚDECTVÍ O STAVU SVĚTA

EUFORIE

OD VŠEDNÍ KRUTOSTI K POSVÁTNOSTI DĚTSTVÍ ANEB SKRYTÉ KURIKULUM TOTALITY NA POZADÍ VŠEOBECNÉHO VESELÍ

KONFLIKT MEZI PŘEDSTAVOU A REALITOU: JAK VYCHOVAT DEMOKRATY V POSTTOTALITNÍ SPOLEČNOSTI

OČEKÁVÁME UČITELE „HRDINY, TVŮRCE, MUDRCE, KOUZELNÍKY A REBELY“, A ONI JSOU TO PEČOVATELÉ POSLUŠNÍ VLÁDCŮ

SOCIÁLNÍ ZMĚNA JE BOJ. UČITELE NA BARIKÁDÁCH NEUZŘÍŠ…

RODIČOVSKÝ PARADOX PARNÍHO STROJE VZDĚLÁVÁNÍ

JAK SE KALÍ VZDĚLÁVÁNÍ

TY INTERNETY

HRANICE LIDSKÉ ADAPTABILITY ANEB RETROTOPIE JAKO POKUS VZDOROVAT EVOLUCI I CIVILIZACI

TECHNOLOGIE ZRUŠÍ SOUČASNÝ KONCEPT ŠKOLY

SOFIE, SIRI, ALEXA A DALŠÍ PŘÁTELÉ BOTI…

PŘEČŮRALI JSME PŘÍRODU. PŘEČŮRÁME SAMI SEBE?

SPOLEČNOST, KTERÁ VĚŘÍ NA VČEREJŠEK

RODIČE BEZ NÁVODU: JAK VYCHOVÁVAT DĚTI JINÉHO LIDSKÉHO DRUHU?

MOUDROST STÁŘÍ PROMĚNĚNÁ V DIGITÁLNÍ POŠETILOST, ZOUFALSTVÍ A NESVÉPRÁVNOST

SNOWFLAKES: LUXUS JAKO JED

VÝCHOVA A VZDĚLÁVÁNÍ: STRATEGIE PŘEŽITÍ

PROČ JE TŘEBA BÝT RADIKÁLNÍ

K ČEMU SMĚŘUJEME: NADČLOVĚK 21. STOLETÍ A JEHO VÝBAVA

SEBE-POZNÁNÍ A SEBE-VĚDOMÍ

UMĚT SE ROZHODNOUT A UMĚT ODMÍTNOUT ZBYTEČNÁ ROZHODOVACÍ DILEMATA

UMĚT SE SOUSTŘEDIT VE SVĚTĚ, KTERÝ SOUSTŘEDĚNÍ KOMPLIKUJE

RESILIENCE A ANTIFRAGILITA

GROWTH MINDSET A PRÁCE S CHYBOU

POHYB JAKO POSILOVAČ VŮLE, PSYCHICKÉ ODOLNOSTI, PRODUCENT PŘIROZENÝCH „NARKOTIK“

DIGITÁLNÍ DOSPĚLOST

PARTICIPACE

OBYČEJNÉ HRDINSTVÍ

RESPEKT K LIDSKÝM PRÁVŮM

RODIČOVSTVÍ JAKO NEJDŮLEŽITĚJŠÍ SPOLEČENSKÉ POSLÁNÍ

ŠKOLA, KTERÁ ZACHRÁNÍ SPOLEČNOST

DOVĚTEK

ZDROJE

PŘEDMLUVA

Společenská debata o vzdělávání v českém prostředí posledních dekád po roce 1989 trpí celou řadou neduhů, které ostatně mají své paralely i mimo vzdělávací tematiku. Diskontinuita společensko-politického diskursu je nejlépe reprezentována mocenskou diskontinuitou v úřadu ministra školství, soustředění na detaily na úkor celku se pak projevuje hypertrofovanou pozorností věnovanou dílčím tématům typu maturitní zkoušky z matematiky či inkluze na základních školách. Ve vášnivém sporu o detail se přitom obvykle zcela vytrácí kontext celkového směřování vzdělávacího systému. Výměna názorů na vzdělávání je také obvykle jen chatrně podpořena daty či fakty – stát ani další aktéři dlouho nevěnovali pozornost systematickému mapování vzdělávací krajiny pomocí statistických šetření a sociologických výzkumů. O politikách, které by byly „evidence-based“, se nedá mluvit jinak než výjimečně, nejobvyklejším argumentem bývá vlastní zkušenost, opepřená nanejvýš zprostředkovanou zkušeností vlastních dětí. A v oblasti vzdělávání v českém případě výrazně selhalo také akademické prostředí – univerzitní katedry pedagogiky se uzavřely v hodnotově neutrálním světě zkoumání základních pojmů a minulých vzdělávacích koncepcí, případně repetitivním empirickém bádání o vnitřním prostředí školy. Do společenské, mediálně zprostředkované debaty o směřování vzdělávacího systému nepřispěly prakticky vůbec. Za zásadnější příspěvky do rozpravy o vzdělávání a fungování školství tak vděčíme spíše některým sociologům, kteří se poctivě zabývají zejména vztahem mezi vzděláním a sociální mobilitou.

Zcela pak v českém prostředí chybí vymezení základních cílů vzdělávací politiky, které by bylo skutečně osvojeno a uskutečňováno politickými aktéry. Sice vznikly početné koncepce, strategie a bílé knihy, ty však prakticky nikdy nebyly akceptovány a realizovány politickými stranami, které se podílely na vládě. Volební programy politických stran se již dlouho spokojují s banálními formulacemi o podpoře vzdělání či odmítání školného, významné a do praktických kroků převoditelné cíle vzdělávací politiky je však těžko nalézt. Dlouhodobý nezájem české polistopadové politiky o vzdělávání kontrastuje příkře s rolí, jíž vzdělávání a školství hrálo v politickém programu české národní emancipace v 19. a první polovině 20. století. Budování „českého snu“ o společnosti, v níž by český rodilý mluvčí nebyl diskriminován ve světě úřední němčiny a měl otevřenu cestu do všech pater společenské hierarchie, považovalo péči o školství za alfu i omegu národní politiky. Je škoda, že se tento prioritní národní zájem nepodařilo transformovat do nové podoby poté, kdy se český sen uskutečnil v podobě etnicky homogenního českého státu. Neboť místní konkurenci českých Němců nahradily v globalizovaném světě jiné výzvy a rizika, jejichž úspěšné zvládnutí klade na vzdělávací systém nové požadavky na změny. A předpokladem úspěšných změn je společenská a politická debata, která je schopna artikulovat cíle a politické nástroje jejich uskutečňování s většinovou podporou.

Bob Kartous tak vstupuje svou knihou do málo obsazeného prostoru mezi politikou, vědou a, když promine, také eschatologií. Tomu odpovídá tvar rozsáhlého eseje, který se svižně pohybuje mezi žánry, jejichž svorníkem je autorova osobní a živá zkušenost. Text je svědectvím o tom, co autor, dlouhodobě se pohybující v prostředí vzdělávacích think-tanků, přečetl, prožil, promyslel i procítil, je svědectvím o nadějích, zklamáních i hněvu, který prožívá ten, komu záleží nejen na vzdělávací dráze vlastní a vlastních dětí, ale také na otevření šancí pro ostatní. Osobní, ostře subjektivní perspektiva je předností takového pokusu o oživení debaty o vzdělávání u nás. Při četbě textu je čtenář přímo vtahován do dialogu s autorem, s nímž mnohdy souhlasí a mnohdy také rázně nesouhlasí, má chuť na místě s autorem polemizovat. Já sám, na základě vlastní zkušenosti, například vidím vzdělávací instituce méně černobíle, škola pro mě není buď nástrojem vštěpování disciplíny, anebo cestou k participativní emancipaci. Pro mě, na základě mé studentské a profesní zkušenosti, jsou instituce spíše polem, na němž probíhá spor a soutěž mnoha aktérů, polem, které je bohatě členěno, na němž se i v jedné škole střetávají různé vzory, ideály a cíle zastupované jednotlivými učiteli. Stát se svými deklarovanými cíli také nikdy, podle mého názoru, neměl úplnou kontrolu nad tím, co se ve školách odehrává. Ani v autoritativních režimech, kterými naše země prošla. A nesdílím víru v to, že naše doba je právě ta vyvolená či prokletá, která prožívá nejrychlejší tempo změn v lidské historii. Jako historik 19. století bych spíše řekl, že v dějinách se střídají období rychlejších změn či diskontinuit s klidnějšími. Osobně jsem přesvědčen, že změny každodennosti, které prožívali lidé v polovině 19. století s nástupem průmyslu, občanských práv, medicíny a techniky, byly možná radikálnější než tempo, kterým střídá jedna inovace mobilního telefonu nebo sociálních sítí druhou téhož.

Ale pozvání k dialogu je vlastně podstatou a cílem tohoto textu. Autor nás chce vtáhnout do vášnivé rozpravy a sporu o věc, na které jemu, a mnohým z nás, záleží. Do rozpravy o vzdělávání, které by vedlo ke vzdělání, nikoliv k idiokracii.

Mikuláš Bek
senátor,
bývalý rektor Masarykovy univerzity

Některé myšlenky je třeba říct proto, aby se nestaly.
Zvlášť pokud se k tomu schyluje.

Některé ideje je třeba říct proto, aby byly uchopeny.
Zvlášť pokud jsou opomíjeny.

ÚVOD K BUDOUCNOSTI

Čím rychleji se budoucnost stává přítomností, tím méně jsme schopni říct, co přijde v budoucnosti. Paradox? Nikoliv. Mnohost nepředpokládatelných změn, černých labutí, na které upozorňuje Nicolas N. Taleb ve svých knihách,[1] vytváří prostředí náročné na neustálou aktualizaci, update, upgrade. Lidská společnost není na takové tempo historicky připravena. Možná dokonce ani nejsme jako lidský druh schopni donekonečna zrychlovat vlastní fylogenezi, byť jsme se v průběhu mnoha desítek tisíců let rozvoje civilizace naučili ji trochu ovlivňovat a trochu řídit. A možná toho schopní jsme, ale ne za udržení rovných podmínek, jak to předpokládá dnešní pojetí lidských práv, ve které věříme a za které – někteří z nás – aktivně bojujeme. Možná se naše budoucnost bude odehrávat podle chmurného scénáře. Máme k tomu nakročeno.

V roce 1902 natočil Georges Méliès na motivy románu Julese Verna první vědecko-fantastický film Cesta na Měsíc. Je to úžasné dílo, nejen z hlediska rozvoje filmařství. Ukazuje, jaké měli lidé před pouhými sto lety představy o budoucnosti, jaké měli představy o té části reality, kterou sice mohli vnímat (vesmírné těleso), ale nemohli ji přesně popsat. A jak si představovali, že bude budoucnost probíhat, co přinese, co se v ní odehraje. Tehdy ještě s velkou dávkou nádherné poetičnosti, do které se filmařům podařilo zabalit koloniální narativ o dobývání dalších a dalších světů, byť už ne na planetě Zemi.

Realita, jak víme, je mnohem prozaičtější a chladnější. Ve snové měsíční krajině nežijí roztodivná stvoření, která se při úderu deštníkem rozplynou v obláček kouře. Měsíc je z hlediska života, jak jej známe, mrtvé vesmírné těleso. Možnost dneška konfrontovat verneovské představy s následnou realitou zřejmě vedla k tomu, že o budoucnosti přemýšlíme daleko méně poeticky. A s daleko realističtějšími obavami. Dva pozoruhodné filmy, Gattaca (1997) a Ona (2013), ukazují svět budoucnosti proměněné technologiemi. První představuje přísně kastovní společnost, v níž není možné na cestě za životním snem obejít genetické testy. Odmala jsme uvězněni v kategorii dané genetickou predispozicí. V tomto filmu se hlavní hrdina ještě alespoň vzepře osudu a jako v klasickém odysseovském dramatu se s ním pěkně popere, zato ve filmu Ona už je hlavní hrdina prostě jen vystaven skutečnosti, že technologie, která vstoupila do jeho života, jej dokonale ovládá a není možné se s tím vypořádat jinak než naprostou rezignací. Technologie, která pronikla do nejintimnějších zákoutí našich životů, vítězí a ani to jí nestačí. Vlastně už nás, obyčejné, nedokonalé, vysoce omezené a smrtelné lidi, k ničemu nepotřebuje.

Čím méně je pro nás budoucnost vzdálená (a čím méně poznatelná), tím více se obáváme toho, co přijde. Už totiž nejde o sny přetavené do příběhů, jež jsou našemu světu vzdálené a o nichž víme, že se nás netýkají. Jde o představy, které pracují s vysoce reálnými scénáři vývoje světa, v němž se my a naši blízcí brzy ocitneme. Nebo v něm už možná jsme, jen jsme si to ještě nedokázali uvědomit.

Děsí nás to. Někoho to dokonce děsí natolik, že se před hrůzami budoucnosti, jež se odehrávají v jeho hlavě, raději otočí a hledí opačným směrem, zpět do minulosti, která nabízí konejšivou iluzi o světě, jemuž bylo možno porozumět, jejž bylo možné uchopit a dostatečně ovládnout, v němž bylo možné žít s uspokojující mírou jistoty. Tento strach z budoucnosti je tak silný, že vyvolává silné retrotopní[2] politické proudy, které v některých společnostech dokázaly převzít moc a snaží se pošetilé nápady realizovat.[3]

Je to nebezpečí, které nás ohrožuje více než relevantní hrozby, před nimiž společnosti a lidstvo jako takové stojí. Pokud rezignujeme na to, že jsme schopni najít řešení, a otočíme se zpět do minulosti, pak „pánbu s námi“. „No future“ už nebude jen výkřik frustrovaných teenagerů ze sociálně vykořeněného prostředí, ale poslední slabošský vzdech lidstva nad vlastním potomstvem. Nad potomstvem, které stále alibisticky posíláme do škol, aby se připravilo na budoucnost, nad níž jsme kvůli vlastní neschopnosti zlomili hůl.

[1]
Například v knize Černá labuť. Podle Taleba se nelze na budoucnost připravit sebelepší prognózou, neboť zásadní proměnné predikovat nelze. Ty se objevují nečekaně, jako černé labutě.

[2]
Retrotopii jako fenomén současnosti popsal těsně před smrtí sociolog Zygmunt Bauman v knize s názvem Retrotópia. Retrotopie je svérázný světonázor, jenž předpokládá, že problémy současnosti a rizika budoucnosti lze vyřešit návratem do minulosti. Vychází zejména ze strachu, z nejistoty a z dezorientace lidí, kteří ztratili pomyslnou kontrolu nad světem, jejž obývají.

[3]
„Make America Great Again“ – tak zněl slogan Donalda Trumpa před prezidentskými volbami v USA v roce 2016. Byl adresován právě těm voličům, kteří se otočili do minulosti a sentimentálně hleděli k „verneovskému“ světu, v němž životní sny reprezentovala cesta mezi autem a větším autem, televizí a větší televizí. Tento svět ovšem nenávratně zmizel…

ÚVOD KE VZDĚLÁVÁNÍ

„Nevěř nikomu, komu je přes třicet.“ Přitom všichni, jimž je přes třicet, mluví o vzdělávání. Pořád. A až na výjimky se nemohou ve svých dilematech dobrat kloudného rozřešení. Anebo jsou si naopak s bohorovností jelimanů jisti vším.

Když posloucháte rozhovor dvou rodičů, během několika minut se dostanou ke vzdělávání dětí. Většinou to není téma, kterým by začínali, ale zákonitě u něj skončí. Zkuste zapříst rozhovor někde v kavárně s lidmi, kteří mají děti. A měřte si čas.

O vzdělávání se ale mluví také v OSN, OECD, na Světovém ekonomickém fóru, v analýzách McKinsey a Světové banky. O vzdělávání se mluví na konferencích vzdělávání věnovaných i na těch, které se zaobírají úplně jinými tématy, na setkáních průmyslníků, akademiků, odborníků na bezpečnost, média i mezinárodní vztahy. Většinou ho najdete ve znepokojivých závěrech a důrazných doporučeních. Nejlepší TEDx přednášky jsou o… vzdělávání.

O vzdělávání se opírají i politické programy. Takřka vždy ho najdete jako jednu z hlavních priorit, bez výjimek. Pro pravicové, středové i levicové strany, dokonce i pro strany ideologicky neurčité, má vzdělávání v programu své místo, neboť není normální o vzdělávání nehovořit. Ani populisté, dokonce ani extremisté by si nedovolili tvrdit, že vzdělávání není důležité, byť většinou mají svéráznou představu o jeho povaze.

To je vlastně skvělé, pokud vezmeme v úvahu, že i v médiích se mluví velmi často o vzdělávání. Dalo by se předpokládat, že jde o jakýsi středobod společenské diskuse, a že mu tedy bude věnována eminentní péče. Že vzdělávání bude dominovat veřejným i rodinným rozpočtům a že k jeho rozvoji budou přitahovány nejlepší mozky a nejvýkonnější společenské struktury.

Ale ono to tak není. Alespoň ne v České republice, přestože na vzdělávání může postavit svoji budoucnost (případně ji svou ignorancí pohřbít). Problém spočívá v tom, že nikdo neví, co vlastně má vzdělávání přesně způsobit. Jestliže totiž nevíme, co přesně má být účelem vzdělávání, pak se těžko dohodneme na tom, jak má takové vzdělávání vlastně vypadat. Je třeba si uvědomit, že to, co dnes, v postupujícím 21. století, v době rychlého prorůstání digitální dimenze do našeho fyzického i metafyzického bytí, nazýváme vzděláním, stále jede na parní pohon 19. století.

Vytváříme sice strategie k rozvoji vzdělávání, nicméně skutečnost je jinde. Je pevně usazená v základech naší národní kultury. A jakákoliv národní kultura má v sobě pevně zakořeněny určité hodnoty a na nich postavené konstrukty. Jako třeba co to je škola. Nějaké strategie v prostředí, v němž je nikdo za strategie vážně nepovažuje, nelze naplňovat. Ve skutečnosti jsou trochu na obtíž a každá další je více či méně předem prohraný pokus. Vládne minulost, která jakoukoliv strategii a racionalitu elegantně smázne silou sebezáchovného pudu vztahovat se k moudrosti předků, k mýtům a jejich konejšivé iluzi o tom, že vše má řád a poznaný smysl. Škola, kamenná ochránkyně hodnot, na nichž byl vystavěn její společenský smysl, se ve společnosti narušované po celé 20. století společenskými rozvraty utíká k minulosti více než jakákoliv jiná společenská instituce. Snad dokonce více než populistická politika.

Máme velký problém. Předpokládejme, že vzdělávání by mělo připravovat na budoucnost.[4] Ani na tom ale nejsme schopni se shodnout a pod tíhou paradigmatu „nejlepší škola byla, když jsem byl malý“, pod tlakem partikulárních ekonomických zájmů, jež vnímají vzdělávání jako prerekvizitu k tomu, být poslušným a schopným zaměstnancem ve službách stávajících vlastníků, a v situaci, kdy je velká část společnosti spokojena (aniž by přesně věděla proč), máme jen malou šanci na to, že bychom dosáhli konsensu, natož že bychom pak začali jednat.[5]

Zkusme to zformulovat alespoň zde. Zkusme se podívat, v jakém světě to vlastně žijeme, čím pro nás (a naše děti) je a čím by pro nás mohl být. Je-li vzdělávání (pardon, předně výchova a poté až vzdělávání)[6] nástrojem k jeho uchopení, nutně potřebujeme takový „inštrument“, který to zvládne. Protože poslat děti na parním stroji do virtuální reality je prostě blbé a nezodpovědné…

[4]
Zde doporučuji vynikající TEDx přednášku, kde profesor kybernetiky Michael Šebek ukazuje, v čem spočívá paradox současného vzdělávání: www.tedxprague.cz/michael-sebek.

[5]
Agentura CVVM provádí každoročně v září průzkum veřejného mínění na téma kvality vzdělávání. Po několika letech „nadějného“ poklesu spokojenosti dospělé české populace s kvalitou jednotlivých stupňů vzdělávacího systému se výsledek v roce 2018 vrátil na paralyzujících 70 %. Proč paralyzujících? Protože není-li společenská objednávka, není politické reakce.

[6]
Koho hlouběji zajímá nadřazenost výchovy nad vzděláváním, nechť si přečte knihu Výchova jako dobrodružství od Františka Tichého, současného předního teoretika i praktika české pedagogiky.

PŘÍSNĚ OSOBNÍ SVĚDECTVÍ O STAVU SVĚTA

Některé filozofické přístupy, poplatné starořeckému odkazu Platónovu, považují ideje za cosi svébytného a jsoucího jaksi mimo nás, mimo entity zatížené pozemskou existencí. Jako plebejec, vyrostlý v přísně materialistickém světě dirigovaném ekonomickými kormidelníky tankeru Spotřeba, jsem tomuto přístupu přeci jen poněkud vzdálen. Za každou ideou naopak nutně potřebuju najít také její předivo (možná proto mě oponenti škatulkují jako marxistu a neomarxistu, k mému pobavení). A to předivo je nutno hledat přímo v osobnosti člověka, jenž s jakoukoliv ideou přichází.

Když Sigmund Freud vyvíjel psychoanalýzu, neobešel by se bez sebezpytu, schopnosti ponořit se hluboko do sebe,[7] pozotvírat spoustu zavřených dveří, za kterými se nacházejí „příšery“ našeho vlastního já, s nimiž sice žijeme, ale nechceme se s nimi setkávat. Freud byl sám sobě tím nejlepším studijním materiálem, na němž ověřoval funkčnost své metody a který mu vůbec umožnil metodu objevit a pracovat s ní. Kam se na něj hrabe většina filozofů, zaklínajících do nesrozumitelnosti fakt, že prostě jen vzali věci tak, jak jsou, a provedli jejich intelektuální extenzi. Neboť nebyli schopni či ochotni jít s kůží na trh, jako to udělal Sigmund Freud či před ním Arthur Schopenhauer. Nebyli ochotni být v pravém slova smyslu radikální.

Aniž bych chtěl čtenáře nudit nebo vzdalovat od tématu výchovy a vzdělávání, musím nutně nabídnout drobné představení člověka, jenž bude na následujících stránkách o vzdělávání mudrovat a poučovat. Tím spíše, že mi už je taky poměrně dlouho přes třicet, což mě klasifikuje jako osobu krajně nedůvěryhodnou.

Vypůjčím si k tomu úryvky ze své biografie, kterou už léta uvádím na domovských Britských listech, jelikož ve snaze popsat to jinak či lépe bych se pouze dopouštěl plagiátorství na sobě samém:

Zažil jako dítě reálný socialismus na sklonku času, který mu byl historií vymezen. Jako šťastné dítě, společně s ostatními, obdivoval číselníky tachometrů západoněmeckých aut, která se čas od času zjevovala zaparkovaná v ulicích maloměsta a dodávala světu nádech nadpřirozenosti. Žil v dosahu terestrického vysílání rakouských televizí, takže i touto skulinou nahlížel do světa nadpřirozenosti, kterému vůbec nerozuměl.

Od roku 1983 je intenzivně socializován školským systémem, nejprve tím československým socialistickým, posléze československým federativním a v konečné fázi českým bezpříznakovým. Tato fáze socializace trvá, s jistými přestávkami, do současnosti. Zatím posledním dokladem o jejím průběhu je v červnu 2013 úspěšně obhájená disertace na téma Axiologie reklamy na Fakultě sociálních věd UK.

V roce 1989, ve svých 12 letech, zažil jisté prozření. Zatímco ještě v říjnu téhož roku se v tehdejších 7. třídách probíraly fáze společensko-historického vývoje v dialektice narýsované budovateli komunismu a žáci byli uchváceni tím, že vlastně už jen krůček stačí k tomu postoupit na jeho nejvyšší „level“, už v prosinci stejní žáci vedli rozpravy o demokracii, svobodě slova, Masarykovi a na hodinách občanské nauky zpívali Kryla. V původních osnovách socialistického školství to zahrnuto nebylo, nicméně obojí vzdělání nám poskytoval tentýž učitel. První z mnoha paradoxů, které společenská změna, provázející celý jeho dosavadní život, přinesla.

V roce 1990 se poprvé dostal do Rakouska. V šusťákovce a se svačinou obdivoval Shopping City Süd ve Vídni a z Mexico Platzu si dovezl svůj první kazeťák. Svět vezdejší i svět nadpřirozený splynul v jedno.

Následovala léta dokonalé iluze s hmatatelnou a odevšad prýštící perspektivou šťastného vítězství pravdy a lásky nad lží a nenávistí. Soudruhy učitele vystřídali pánové a paní učitelky, což je dodnes pravděpodobně nejvýraznější změna, která se ve vzdělávání udála. Báječná léta gymnaziálního „lůzra“ probíhala v nerušeném nicnedělání a vstřebávání hormonálně stimulovaných představ o dospělosti. Dle tehdejších záznamů archivovaných školským systémem měl nakročeno do rizikových oblastí obývaných outsidery všeho druhu.

Vzdělávací systém, ukotvený obsahem i étosem v tereziánských dobách, měl a stále má ve zvyku otesávat děti do krychliček odpovídajících předem stanovenému, systémově snadno manipulovatelnému tvaru. V tomto případě se to tak úplně nezdařilo a i přes čtyři promeškané roky na gymnáziu a další dva na pomaturitní nástavbě zbyla jistá potřeba hledat jinou cestu.

Zkusmo pracoval na různých místech, někdy s větším, jindy s nulovým úspěchem. Opakovaně odmítán vysokými školami byl nakonec přijat, ve svých 22 letech, na několik fakult zároveň. V té době už prožíval jistou míru deziluze, kterou posilovala pochybná omezenost médií a způsob otesávání jejich produkce způsobem velmi podobným tomu, jaký je uplatňován ve školství.

Během studií na VŠ založil rodinu. V roce 2003 se manželce Andree a jemu narodil syn Jáchym Bohumil.

V průběhu první dekády 21. století se snažil pochopit, o co v této zemi jde. Rovněž přestal pravidelně číst české noviny, protože jejich stereotypy začaly být po určité době nesnesitelné. V průběhu této změny psal stále více o tom, co dělají média v ČR špatně.

V roce 2015 se mu a manželce Andree narodil druhý syn Mikuláš Ignác.

Vzhledem k tomu, že média jsou jeho zájmem i profesí, začal v roce 2008 studovat v postgraduálním programu na Fakultě sociálních věd UK v Praze.

Jako netypické Husákovo dítě stále s pobavením sleduje, jak tato společnost bojuje se svým historickým dědictvím. Přesto jí, i přes kritické postoje, nadále fandí. Domnívá se, že má smysl vytrvale poukazovat na fakt, že skutečnost je prostě složitější.

Výše uvedené nechť laskavý čtenář nevnímá jako pokus autora literární prvotiny o memoáry, nýbrž jako snahu zachytit určité historické období, které formovalo jeho osobnost a jeho představu o světě, v němž žijeme. Respektive zachytit alespoň jednu jeho vrstvu, řekněme tu společensko-ekonomickou, z civilního pohledu běžného smrtelníka.

Je nicméně třeba doplnit další vrstvu, která v předchozím autorském entrée zachycena nebyla. Opět v odosobněné er formě:

Někdy v polovině 90. let zažil své první opojení technologické všemocnosti, když brázdil ulice Kroměříže v nebezpečně sportovní Škodě Favorit jen o pár let starších kamarádů-podnikatelů. Za tónovanými skly na zadních sedadlech trůnil jeden z prvních mobilních telefonů, z nějž jsme otravovali holky a předváděli jim svou civilizační dokonalost.

Nedlouho poté přišel nejlepší kamarád a tehdejší nepřekonatelný vzor s prvním mobilem, který se dal skutečně nosit v kapse. Ten pocit výjimečnosti, když člověk chodil s mobilem u ucha, v sobě ještě nenesl ani stopu technologické závislosti, k níž právě permanentní konektivita a virtuální dimenze dovedla technologizovanou civilizaci, a to během pouhých pár let.

V podstatě ve stejných letech začaly být počítače velmi intenzivně propojovány prostřednictvím world wide web. V té době si nijak zvlášť neuvědomoval význam, který to pro budoucnost světa i budoucnost jeho samotného má. Na rozdíl od několika jedinců, kteří díky svému technooptimismu a prozíravosti vybudovali skutečné ekonomické říše a zvrátili stávající globální řád peněz a moci.

Teprve až s nástupem na vysokou školu a s poznáním vlastní technologické zaostalosti zažil ten pocit, že kdesi mimo jeho obzory existuje nějaký nový svět, v němž už je řada lidí doma a jemuž ani v základních parametrech nerozumí. Tehdy byl ale nový svět ještě v plenkách a bylo vcelku jednoduché do digitální dimenze proniknout.

Díky tomu začal chápat, v jak epochální historické době měl to štěstí/smůlu se ocitnout. Sledoval, jak technologie mění zavedené způsoby komunikace, distribuce informací a jak prostupují analogový svět. A jak těžké je pro všechny, kdo setrvávají mimo jen o pár let déle, rozšířit svou vlastní existenci i do této dimenze. A jak je naopak jednoduché/nebezpečné uvrhnout do této dimenze jakoukoliv lidskou bytost, která se ještě ani nenaučila pořádně držet rovnováhu, stolici a moč.

Z opožděného následovníka technologického pokroku se stal do značné míry trendsetterem, když se díky narůstající mobilitě a neustálé dostupnosti kohokoliv a čehokoliv bez ohledu na vzdálenost stal novodobým nomádem. Instantní dostupnost informací a zároveň takřka neomezená konektivita bez ohledu na fyzickou přítomnost v daném okamžiku vytvořily novou dimenzi, v níž se život odehrává podle jiných pravidel. Být zároveň v kanceláři a být zároveň rodičem na plný úvazek, který právě tráví čas s dítětem na hřišti, to je nepochybně osvobozující dopad, který digitální média umožnila. Stejně jako ochromila sociální vztahy a duševní rovnováhu milionů paralelitou, únavou z nestravitelného informačního nadbytku a pohlcující závislostí na digitálním společenství propojovaném sociálními sítěmi.

Pak je tu ještě jedna důležitá vrstva. Tou je samotné rodičovství, stav, který umožňuje uvažovat o výchově a vzdělávání z úplně jiné perspektivy a s úplně jinou motivací, než když o tomtéž mluvíme sami za sebe nebo z akademické či politické pozice. Tato vrstva, v kombinaci s předchozími, vytvoří konečně základní pole, na němž se v této knize mohu jako autor pohybovat:

Dá se říct, že do okamžiku, kdy se dozvěděl o tom, že bude rodičem, a kdy tento fakt přijal jako svou novou roli, vlastně nebyl schopen pohnout se z komfortní kapsle dostatečně zajišťující podmínky pro carpe diem jednotlivce bez odpovědnosti za kohokoliv dalšího.

Rodičovství spouští odlišné podvědomé procesy, zejména v tom, že se středobod světa a úvah o něm přesune z „já“ na jinou bytost (z hlediska evoluční přirozenosti by to tak mělo být).

Důsledkem toho byla potřeba soustředit energii a potenciál k čemusi kloudnému, co má přesah a určitou společensky uznávanou hodnotu, ze které dokáží přežít krom jednotlivce i ti, kteří se na něm stali závislými.

Tento přerod, spojený s úplně novou paletou priorit v novém a neobvyklém pořadí, u něj způsobil potřebu hledat způsob, jak vlastní prostředky monetizovat, a zároveň si zachovat a naplňovat nepostradatelné představy o životě.

Kromě elementární otázky „jak uživit“ se ovšem začala otevírat další dilemata, která se týkala jeho nové role. Řada různých dílčích nejasností kroužila okolo nerovnice „kdo jsem : kým bych měl být“, neboť do určitého okamžiku je to maximálně otázka vazeb mezi jednotlivými složkami já. V okamžiku, kdy očekávání okolního světa začala reprezentovat první genetická kopie, se velmi výrazně dostala na povrch vědomí potřeba/nutnost otisku. Ve 21. století v relativně bohaté společnosti ustoupila do pozadí existenční nutnost nasytit, zato dominuje potřeba genetickou stopu vytvarovat do určité podoby. Řečeno jednoduše, nastoupilo u něj vědomí, že v prvé řadě se bude muset vyrovnat sám se sebou. Od toho se bude odvíjet, jakým bude rodičem.

Dopad této změny sociální role na něj měl pozoruhodné účinky. Cílevědomost, novou motivaci, rozhodnost a významnou míru systematizace. A potřebu vytvářet vzor, který lze označit za následováníhodný. Zda se mu to daří, to budou nicméně muset posoudit potomci.

Tyto tři vrstvy bytí – společensko-ekonomická, technologická a existenciálně rodičovská – v podobě krátké životopisné vsuvky nejsou ve vztahu k tématu rozhodně samoúčelné. Jejich souběh určuje základní podmínky a předpoklady nejen pro výchovu a vzdělávání. Vytváří základní rámec naší historické epochy. Vyzdvihují její základní charakteristiky a ukazují také na to, že i v tomto supertechnologickém a z hlediska změn turbulentním věku se stále musíme vyrovnávat s tím, že v jádru jsme živočišným druhem s determinujícími evolučními požadavky. Právě tento existenciální rozměr, rozpínající se stále více jako vnitřní vesmír mezi archaickou podstatou sběrače a lovce a nároky stvoření surfujícího na globálním elektromagnetickém veletoku informací, činí současnou převratnou epochu nesmírně náročnou z hlediska naplnění všech cílů. Jak těch původních, živočišných, tak těch pokročile civilizačních.[8]

Jsme na cestě k bodu singularity,[9] zároveň však stále plníme velmi podobné úkoly jako jiní savci: rozmnožit se, postarat se o mladé a vytvořit jim v daném prostředí takové podmínky, aby mohli úspěšně žít, tedy nést genetickou stopu do budoucnosti. Rozdíl ovšem spočívá v tom, že tyto podmínky jsou mnohem komplexnější, a co víc, v poslední době se začaly významně proměňovat, což nám do toho našeho savčího matrixu vnáší neuvěřitelný chaos. A my si s tím neumíme dost dobře poradit, jak si ukážeme později.

Podívejme se jen na to, jakým osobním, variabilním vývojem prošel sám autor. A následně jak neuvěřitelnou rychlostí se změnil svět během pouhých pár generací, od víceméně středověkého způsobu života v zemědělské společnosti k epoše umělé inteligence nadané empatií.

Narodil se do období tzv. studené války, během které docházelo k soupeření o to, zda je životaschopnější tržní, do značné míry decentralizovaná ekonomika, nebo naopak ekonomika, v níž vlastnictví i správu reprezentuje stát. Narodil se právě do té druhé ekonomické varianty, do jejího pozdního období, jemuž dominovala televize, spalovací motory, těžký průmysl (jsem horník, kdo je víc) a sice omezená, přesto stále rostoucí spotřeba. Už tehdy se jednalo z historického hlediska o období počínající technologické inovace, nicméně stále ještě na hony vzdálené jakékoliv představě singularity. Autonomně řízená vozidla byla předmětem zábavných fikcí, které v 80. letech 20. století reprezentoval například seriál Knight Rider.[10] Technologické fikce podobného typu se svou povahou příliš nelišily od Hvězdných válek nebo dalších fantazií, jež představovaly v té době jen malou pravděpodobnost naplnění v nějakém hodnověrném horizontu. O tom, co se odehraje během následujících třiceti let, zejména po ostrém nástupu mobilních technologií a internetu, tehdy vůbec nikdo neuvažoval. Nikdo si nedokázal představit, že za pár let se bude svět řídit technologiemi, které televizní diváci 80. let pravděpodobně vnímali jako nemožné či vzdálené alespoň stovky let. A filmoví i televizní tvůrci to pravděpodobně viděli úplně stejně.[11]

Tato doba byla charakteristická technologickým pokrokem, neporovnatelně rychlejším než v předchozích historických obdobích civilizace (zaregistrovaných dějin), nicméně stále dostatečně pozvolným na to, aby se lidé zvládli novým sociálním a ekonomickým rolím přizpůsobit. Během 20. století sice došlo k významným technologickým změnám v různých oblastech, v komunikačních technologiích, medicíně či obrábění kovů, nicméně jak ekonomika, tak společnost dokázaly tyto změny vstřebávat rychlostí lidského faktoru. Lékař, technik telekomunikací i obráběč, jakož i struktury, které je obklopovaly, prostě měli dostatečně dlouhé adaptační období k tomu, aby si nové technologie osvojili. A společnost jako celek požívala toho luxusu, že si okolo nové reality mohla vytvořit nějakou sdílenou představu, aby ji sociálně akceptovala.[12]

Každopádně to bylo období, v němž si i jedinec dokázal nad většinou technologií, které ovlivňovaly či doplňovaly jeho osobní život, udržet kontrolu (a společnost kontrolu společenskou). V 80. letech 20. století v Československu si stále ještě velká část společnosti stavěla obydlí svépomocí, ať už šlo o společné obytné domy, nebo domy samostatné, rodinné. A to za využití dostupných technologií pro vytvoření architektonických plánů, úpravu terénu, stavebních postupů. Stejně tak si dokázala většina jednotlivců samostatně zajistit údržbu vozidel osobní přepravy. Svíčky a startér sice musela vyrobit specializovaná továrna, nicméně opravit škodovku dokázal průměrný občan (případně měl někoho takového v rodině). To se týkalo též míry soběstačnosti v zajišťování zdrojů potravy, oprav ošacení a dalších existenčních potřeb lidského života (snad kromě medicíny, ale k doktorovi se po určitou dobu chodilo stejně jen v největší nouzi).

Relativně pomalé tempo změn udržovalo společnosti ve stavu, kdy k úspěšné reprodukci stačilo opakovat známé a vyzkoušené, pouze s drobnou inovací. Informační prostor v té době okupovala televize, určovala charakter přenosu informací a vnímání zábavy, nicméně nezasahovala zásadním způsobem do individuálních životů. I starší lidé dokázali bez potíží přejít od tisku a rozhlasu k televizi (přibrat ji do party), tato technologická inovace nezpůsobovala v jejich životech bariéru a nekladla na ně (ani na společnost) v zásadě žádné nové požadavky. A tak se i člověk, který prožil většinu svého života bez televize, mohl cítit naprosto komfortně, jelikož tento nový prvek vlastně představoval pouze zvýšení míry pohodlí (obraz a zvuk namísto prostého zvuku či textu v tisku), nikoliv potřebu vyznat se ve spletitém datovém prostoru, který vytváří svébytné univerzum, svět, v němž nutně musíte umět používat základní orientační principy, jinak se ztratíte, nebo spíše utopíte.[13]

Svět relativně pomalých inovací, které pouze doplňují, vylepšují, prodlužují již existující, aniž by nechávaly vzniknout něčemu úplně novému, nové dimenzi, kterou je nutné naučit se obývat, umožňoval poměrně silnou kontinuitu společenských a ekonomických rolí. Děda byl truhlář, táta byl truhlář, já budu pravděpodobně taky truhlář. A když ne vysloveně truhlář, budu velmi pravděpodobně něčím, co vykazuje podobné charakteristiky, tedy vyučím se v řemesle, neboť to je nejtypičtější způsob obživy u mužů v druhé polovině 20. století v Československu (průmyslovém více než kde jinde).

Ono tomu ani nemůže být příliš jinak, neboť vzdělávací systém je tak nastaven. Na konci 80. let 20. století vytváří školský systém ze 70 % každého populačního ročníku lidský potenciál pro průmyslovou výrobu, respektive průmyslovou a částečně zemědělskou.[14] Zbytek je předurčen k tomu, být tzv. pracující inteligencí, která vytváří potřebnou technologickou, zdravotní a vzdělávací podporu dělnictvu a rolnictvu, jež je podle leninské doktríny předurčeno měnit svět k lepším zítřkům. Tihle „inteligenti“ se také do značné míry reprodukují mezi sebou, což je ovšem princip, který není nijak unikátní pro socialismus. Naopak. Síla kulturního kapitálu rodiny, což je do značné míry určeno právě tím, jakého vzdělání dosáhli rodiče, je hlavním určujícím faktorem vzdělávacího úspěchu dítěte.[15] Zejména v prvních dekádách socialismu se podařilo probourat sociální strop mnoha tisícům potomků dělnictva a rolnictva, jimž se po nástupu komunismu dostalo distančního vzdělávání, i poválečným dětem, které nastoupily do socialistických škol. Štěstí se nepochybně usmálo na spoustu těch, kteří by se při setrvačnosti systému nedostali dále než k základnímu či střednímu vzdělání čistě proto, že jejich rodinné poměry to nedovolovaly. Upřímně ovšem toto nebyl hlavní záměr. Tím byla potřeba vytvořit elitu, která bude ze svých pozic bránit doktrínu, případně vytvářet technologickou podporu, tedy budoucnost, tedy perspektivu. Pozdní socialismus už opět reprodukoval nově ustavenou elitu, řečeno soudobým slovníkem „kádry“.[16]

Při jakékoliv společenské změně tak hlubokého charakteru, že dojde na přesýpání vlastnických a mocenských pozic, se na počátku rodí nová elita. Pokud nedochází k dalším společenským krizím podobného charakteru, elita má tendenci se stabilizovat, což se pochopitelně vztahuje také k potomkům. Jak bylo řečeno výše, jsme přeci jen stále ještě těmi savci, jejichž cílem je zajistit vlastní reprodukci a úspěšné pokračování vlastního genofondu. Tím pádem se i v poúnorovém Československu postupně vytváří pevná sociální stratifikace, ve které platí Colemanovo pravidlo: vzdělání dělá rodina (a status rodiny udržuje vzdělání). Rodiny právníků se tak sice částečně etablovaly nově, třeba i na základě toho, že nějaký předek ke svému „právnickému vzdělání“ přišel díky ustavení lidových soudů či studia na policejní škole, nicméně jejich reprodukční principy fungovaly stejně jako u jiných elit. Podobná pravidla reprodukce vzdělání platí u jakékoliv profesní komunity požívající vysoký sociální status.[17] A tak se na konci socialistické éry „plemenilo“ v nově ustavených elitách, což se pochopitelně týkalo (v prvé řadě) vzdělání.

Společensko-politická situace charakteristická relativně dobře utěsněnou ideologickou doktrínou nepřipouštěla mnoho inovací. Pokud většina společenských věd podléhá leninskému výkladu dějin, kultury, politiky a ekonomie, příliš prostoru ke kreativnímu uchopení skutečnosti (na oficiální úrovni) neexistuje. Právě tento stav historické strnulosti pravděpodobně přispěl k tomu, že „pjerestrojka“ a „glasnosť“, koncepty oznamující hroutící se sovětskou dominanci a konec leninské doktríny, dokázaly svou „inovativností“ leckoho překvapit. I malá odchylka od stavu, jenž je zdánlivě neměnný, může působit jako převratná změna. Každopádně tento přerod, který byl ve skutečnosti pouze drobnou přípravou společnosti na celkovou politickou i ekonomickou transformaci, ilustruje tehdejší bezvětří socialistického satelitu, v němž rezignovaná setrvačnost následovala stav vynucené normalizace. Málokdo už ideologii věřil, nikoho to moc nebavilo, leckdo čekal na změnu a málokdo byl ochoten vzít na sebe roli toho, kdo takovou změnu zosobní a iniciuje.

Společnost se nicméně nacházela v jistém rozpoložení, které odpovídalo čtyřem dekádám stráveným totalitním dvojím myšlením a postupnou ztrátou důvěry v něco jiného než jen v osobní či rodinný prospěch. Je vcelku přirozené, že když národní stát zdiskredituje sám sebe, jako to dělaly socialistické země předstíráním toho, že kráčejí vstříc ráji na zemi, nebude jednoduché zachovat si nějaký pevný společný zájem. Tedy pokud za společný zájem nepovažujeme masovou spotřebu a touhu po jejím naplnění v shopping mallech západního designu, nikoliv v obchodních domech Prior.[18]

Kromě spotřeby (zboží i zážitků) bychom pak hledali dost marně zájem, který by byl skutečně společný. Je sice pravda, že na listopadových náměstích roku 1989 zněla zejména slova o svobodě a demokracii, nicméně v euforickém stavu postupujícího společenského hnutí, kdy se dala do pohybu kritická masa sardinek,[19] je třeba brát v potaz to, že přestože dav opakuje klíčová zaklínadla nového mýtu, neznamená to nutně, že jim všichni rozumí stejně. Dokonce to ani nemusí znamenat, že je jim přisuzován nějaký konkrétní význam. Jinými slovy, volat společně po svobodě a demokracii není totéž, jako společně svobodu a demokracii skutečně chtít. Jde o vysoce abstraktní termíny, které jsou i v dlouhodobě svobodných a demokratických zemích zdrojem nekonečných politických a intelektuálních diskusí a nemají konečnou definici (natož jistotu). O to složitější je definovat je ve společnosti, která dekády nezažila, co to vlastně demokracie a svoboda jsou, jsouc poměrně dobře utlumena doktrínou a násilným vyžadováním poslušnosti. „Tož demokracii bychom měli, teď ještě nějaké ty demokraty,“ konstatoval Tomáš Garrigue Masaryk, když po první světové válce vzniklo Československo. Na platnosti tohoto výroku se nic nemění, pokud vytváříte demokracii ve společnosti, která s ní dlouhodobě neměla zkušenost.[20]

Zde prosím ctěného čtenáře, aby si dobře zapamatoval, v jakém stavu se česká společnost v době těsně před tzv. sametovou revolucí nacházela. Je to důležité pro pochopení dalšího potýkání Čechů s novou situací, pro způsob, jakým se adaptují na překotné změny, a samozřejmě také pro způsob, jak si představují výchovu, vzdělání a jak jsou (ne)schopni shodnout se na jejich smyslu.

[7]
„Poznej sám sebe“ údajně doporučovala už Delfská věštírna. Pro skeptiky nutno dodat, že i samotný Sókratés to považoval za klíčovou filozofickou premisu.

[8]
S rostoucí schopností analyzovat fungování lidského mozku se hromadí poznatky z oblasti neurovědy, behaviorální vědy a řady dalších interdisciplinárních přístupů. Ukazují mimo jiné právě na to, jak rozpínající se vnější i vnitřní svět vede nejen k rozvoji myšlení, ale zároveň ke konfliktu mezi pračlověkem a bytostí civilizačně akcelerovanou. Za všechny uveďme populárně naučný bestseller Daniela Kahnemana Myšlení pomalé a rychlé: en.wikipedia.org/wiki/Thinking,_Fast_and_Slow.

[9]
Singularitou se rozumí okamžik, kdy se stane technologický pokrok natolik převratný, že mu předchozí generace přestává rozumět. Je spojován s emancipací umělé inteligence, s její dovedností se samostatně rozhodovat. Dle dosavadních prognóz se odhaduje, že tento okamžik nastane ve 21. století. Nejčastěji je pravděpodobně citována prognóza jednoho z hlavních technologů digitálního gigantu Gooogle Raye Kurzweila, jenž v roce 2017 odhadl okamžik singularity na rok 2045. Kurzweil nicméně předvídá, že už v roce 2029 dosáhne umělá inteligence kapacity inteligence lidské: www.kurzweilai.net/futurism-ray-kurzweil-claims-singularity-will-happen-by-2045.

[10]
Hlavní postavou seriálu je vlastně samořízené komunikující auto: www.nbc.com/knight-rider-classic.

[11]
Je nicméně dobré si připomenout, že komunistická ideologie byla sama o sobě vysoce futuristická, neboť předvídala brzkou změnu společenského řádu způsobem, jenž by byl naprosto epochální. Paradoxem současnosti je to, že diskuse o tzv. základním příjmu se povahou změny společenského řádu blíží více komunismu než kapitalismu. Rozdíl je v tom, že zatímco marxismus předpovídal posun revoluční, na základě třídního konfliktu, kapitalismus se k tomuto stavu dostal konsensuálně, prostou nadprodukcí a technologickým pokrokem. Po mnoha letech se opět dostáváme k tomu, jak byl ekonom a politolog Josef Alois Schumpeter, rodák z Třešti, ve svém odhadu společenské transformace přesný.

[12]
Jak praví tzv. Thomasův teorém, realita se stává realitou ve své sociální podobě. Fakt či představu musí akceptovat dostatečné množství lidí: www.oxfordreference.com/view/10.1093/oi/authority.20110803104247382#. Zároveň, jak zdůrazňuje v knize Homo Sapiens Yuval Noah Harari, lidé postavili úspěch své společenské dominance na této planetě právě na dovednosti sdílet představy.

[13]
Angličtina používá pro virtuální svět termín „immersive reality“, tedy skutečnost, do které se ponořujeme. Jak trefné!

[14]
O třicet let později, za úplně jiné ekonomické i společenské situace a za diametrálně odlišných požadavků na vzdělání, se tento poměr na úrovni středního školství v ČR zásadně nezměnil, což je typické pro celý někdejší prostor habsburské monarchie: www.oecd.org/education/EAG2014-Indicator%20A2%20(eng).pdf (str. 67).

[15]
V roce 1966 vydává sociolog James S. Coleman obsáhlou zprávu z robustního výzkumu, který se svými kolegy provedl na více než 600 tisících žácích a učitelích napříč USA. Zásadní zjištění, dodnes nepřekonané, je toto: dosažená úroveň vzdělání je v prvé řadě ovlivněna rodinou, nikoliv kvalitou školy: files.eric.ed.gov/fulltext/ED012275.pdf. Potvrzuje tím teoretika kulturního kapitálu Pierra Bourideuho, jenž vidí vzdělávání zejména jako prostředek k reprodukci sociálního kapitálu těch, kdo ho již mají: en.wikipedia.org/wiki/Pierre_Bourdieu.

[16]
V roce 2019 je premiérem České republiky Andrej Babiš, potomek socialistické elity a ve svém raném dospělém věku také už nadějný kádr. Tyto kádry nechaly vzniknout některým oligarchickým strukturám, jakou je třeba rodina Johanesů, potomků posledního socialistického ministra zahraničí: www.e15.cz/rozhovory/vladimir-johanes-s-cez-a-se-statem-uz-nic-neplanuji-1222706. Svého druhu socialistickou oligarchií je i duo Klause staršího a mladšího, za jehož politickou aktivitou stojí schéma spolupráce s nejbohatším českým oligarchou Petrem Kellnerem. Klausova rodina si dokázala vytvořit skutečně širokou síť zdrojů: hlidacipes.org/milion-rocne-vaclava-klause-byvaleho-prezidenta-sponzoruje-muz-ktery-od-nej-dostal-milost.

[17]
Občas se pro popis takového jevu používá termín „inbreeding“, tedy řekněme plemenitba mezi příbuznými. V rámci profesní komunity jde o příbuznost stavovskou, ne genetickou.

[18]
Sociolog Ivo Možný věnoval milieu pozdně socialistické společnosti esej Proč tak snadno… Destrukce veřejného zájmu v rámci stále méně důvěryhodné ideologie předstírající, že „vše je společné“, vedla k tomu, že nikdo ničemu veřejnému nevěřil a raději se soustředil na své vlastní, soukromé zájmy.

[19]
Mezi sociálními hybateli se používá metafora se sardinkami: hejno změní směr tehdy, najde-li se kritická minorita těch, které nový směr určí. U lidí to pochopitelně vyžaduje, aby byla taková změna řádně vysvětlena. V případě hlubokých změn typu změna sociálního řádu nutně musí nastoupit nový mýtus.

[20]
Ještě jednoho Masaryka si dovolme, neztratil na aktuálnosti: „Má-li naše demokracie své nedostatky, musíme překonávat ty nedostatky, ale ne překonávat demokracii.“ (Čapkovy Hovory s TGM).

EUFORIE

Tato společnost, říkejme jí z nedostatku lepšího pojmenování česká, během několika měsíců na přelomu let 1989 a 1990 mění základní principy svého soužití. V podstatě ještě do konce roku 1989 je vlastně jasné, že tzv. socialismus (komunismus, jak je libo) se zhroutil a že přichází nová éra, která bude jiná. Už na konci roku 1989, aniž by proběhly potřebné kroky (volby, zásadní změna ústavy atp.), tehdejší Čechoslováci vědí, že směřují vstříc demokracii a volnému trhu. Teď už jde jen o to, jak to proběhne na politické a společenské úrovni a jakou to bude mít ve finále podobu.

Začátek je skvostný. Kromě otevřené agrese bezpečnostních složek na Národní třídě 17. listopadu nedochází k žádnému dalšímu násilí. Společnost je – až na pár skutečně nechápavých jedinců v politbyru KSČ a nějakého promile naivků či nechápavců – připravena na novou epochu a masově po ní volá. Nová politická síla, která má provést symbolický přenos moci z rukou politbyra do rukou občanů, se jmenuje velmi příznačně Občanské fórum (na Slovensku tedy Verejnosť proti násiliu). Kvintesence demokracie.

Události se vyvíjejí velmi slibně, neboť konečně už všichni pochopili, že změna je neodvratná, politbyro i lidové milice složily zbraně a všichni se těší na to, co přinese zítřek. Takový společenský zážitek je mimochodem naprosto ojedinělý, neboť revoluce obvykle přinášejí mrtvé a z toho plynoucí celoživotní trauma. Ne tak v roce 1989 v Československu. Tehdy se skutečně všichni těšili, že možná už zítra se otevřou hranice a že konečně všichni uvidíme, jaké to vlastně je na tom Západě, odkud ti šťastnější vozili jeans, žvýkačky a sprchový gel.

Kouzelné na tomto stavu bylo, že se promítal do jakékoliv roviny společenského života. Od vysokých škol přes podniky až po média začala společnost ve velkém inhalovat euforii a několik měsíců či let žila česká společnost v sociálním rauši. Trikolora byla běžnou součástí oblékání, disidentské protestsongy okupovaly éter a spousta lidí začala přemýšlet o své budoucnosti s úplně novou perspektivou. Paradoxně tato situace nastala až v okamžiku, kdy se zhroutil systém, jenž sliboval právě ty skvělé zítřky, respektive tvrdil, že jich v podstatě dosahujeme už dnes (jen to zatím není tak patrné).

Projevilo se to pochopitelně i na nižších stupních vzdělávacího systému, jak ostatně autor dokládá na vlastním prožitku v popisu své ontogeneze. Změna ze soudruhů, ideologického označení učitelů, na civilní oslovení byla takřka okamžitá. Ředitelé a učitelé po nemnoha týdnech určité nejistoty pochopili, že změna je nevratná, a tedy se přestalo se vším, co bylo více či méně součástí indoktrinační funkce vzdělávacího systému. Leninská doktrína ve výkladu historie byla bez zbytečného vysvětlování vyňata z obsahu vzdělávání, ruština se najednou stala nepotřebnou (v hodinách ruštiny se po určitou dobu odehrávalo vše možné, každopádně neruské), akce naplánované k uctění věčného přátelství se Sovětským svazem a další podobné aktivity byly zrušeny (na věky) a už nikdy jsme nezažili ten úchvatný pocit, jako když jsme si navlékli na hlavu nefunkční plynovou masku a bojovali s ní dlouho přes hranici smrti, s rukama chráněnýma mikrotenovými pytlíky.

Odvážnější učitelé už hovořili přímo o demokracii, zatímco ti „opatrní“ si našli velmi dobrý důvod, proč události nekomentovat. Jste-li totiž v dějepise pohrouženi do třicetileté války, nemusí vás nutně znepokojovat nic jiného, než že byste ve vymezeném časovém úseku neprobrali učivo. A vzhledem k tomu, že dějepis byl (a dodnes je) ochráněn před vlivy současnosti, což se ovšem v jistém smyslu týká i chemie, fyziky, biologie, českého jazyka, matematiky nebo tělocviku, jako učitel v revolučních časech můžete vždy přijít s pádným argumentem, proč není třeba se nijak zvlášť odchylovat od osnov. Jsem přesvědčen, že někteří učitelé by dostáli svému původně vytyčenému cíli hodiny i v okamžiku, kdy za zdmi školy zuří skutečný armagedon. Ta autorita a moc mezi dvěma zvoněními dovoluje odolávat mnoha vlivům, které jsou objektivně považovány za přelomové a které nedokáže odmítnout žádná jiná společenská struktura. Být tehdy starší, snad bych si všiml, jak velká síla setrvačnosti je skryta v tomto aktu, a nemusel bych čekat další dekády, abych pochopil, že právě setrvačnost je základem statu quo vzdělávacího systému pro další dekády.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy No Future.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.