Přeložila:

LUDMILA HAVLÍKOVÁ

Winston Graham: Poldark – Cizinec z moře

Vydání první

Copyright © 1981 by Winston Graham

All rights reserved

Cover image of Ellise Chappell:

Todd Antony; boat: Craig Hardie;

both © Mammoth Screen Limited 2019.

All rights reserved. Sky © Shutterstock.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2332. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Poldark – The Stranger from the Sea vydaného

nakladatelstvím Pan Books, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers Limited, Londýn v roce 2008

Český překlad © 2020 Ludmila Havlíková

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1292-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1293-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Winston Graham

POLDARK

CIZINEC Z MOŘE

Román z Cornwallu v letech 1810–1811

KNIHA PRVNÍ

Kapitola první

I

Starý král zešílel ve čtvrtek pětadvacátého října roku 1810, kdy se po všech anglických pláních a lukách honil silný vítr a vířil první podzimní listí.

Tato událost měla významné důsledky pro celou zemi, ale podepsala se i na situaci ve světě. Bezprostředně ovlivnila také životy čtyř mužů z Cornwallu – obchodníka, vojáka, diplomata a lékaře. Nebyl to samozřejmě první králův záchvat nepříčetnosti. O dvaadvacet let dříve trvaly jeho psychické potíže tak dlouho, že všechny legislativní záležitosti země ustrnuly na bodu mrazu. Další pomatení smyslů u něj nastalo v letech 1801 a 1804. Šlo sice o krátkodobé výpadky, ale byly natolik alarmující, že přidělaly vrásky panovníkovým lékařům a ministrům. Poslední záchvat však působil vážněji než všechny předcházející, a navíc krále postihl v době, kdy už značně zestárnul a téměř oslepl a kromě toho mu umírala jeho milovaná dcera…

Tentokrát se nemoc nejprve projevila jeho neutuchajícím řečněním. Mluvil bez přestání celý den, ale i po většinu noci, přičemž jen jedna z pěti vět měla hlavu a patu. Zbytek tvořily nesmysly pospojované dohromady jako barevné fáborky na ocasu papírového draka, třepetající se ve větru. Promlouval ke svým synům. Ty, kteří již zemřeli, jako třeba Octavius, považoval za živé, a živé potomky – a nebylo jich málo – pokládal za mrtvé. Kromě toho se halasně chechtal a zalézal pod pohovku, odkud ho lidé z jeho okolí dostávali jen s vypětím všech sil.

Whigové se neúspěšně snažili skrývat radost. Princ waleský byl totiž oddaným stoupencem jejich strany, a pokud by se stal regentem, okamžitě by se zbavil toryovců, kteří se už léta letoucí drželi svých míst jako klíšťata. Dlouhé období strávené v opozici se tak chýlilo ke konci.

Podobné pocity zaplavovaly i Napoleona, který se ani nesnažil své potěšení tajit. Whigové ztělesňovali mír. Ti, kdo Bonaparta tajně neobdivovali, byli přinejmenším přesvědčeni, že válčit s ním je marné. Věřili, že ho nelze porazit, a už se nemohli dočkat, až se s ním nějak dohodnou. Podle jeho podmínek.

II

Téměř přesně čtyři týdny před propuknutím královy nemoci se po kamenitém svahu rokle poblíž Pampilosy ubírali tři jezdci. Druhý v pořadí byl pohledný, ale poněkud zachmuřený vysoký muž ve středních letech, který měl na sobě jezdecký oblek a přes něj značně obnošený plášť z kvalitní látky. Z jeho vzezření se nedalo určit, jaké je národnosti. Jeho souputníci byli mladší, menší a šlachovitější chasníci v otrhaných uniformách portugalské armády. Všichni se časně ráno vypravili z Porta po viditelné prašné cestě, ale ta se po čase začala ztrácet v hustém porostu. Do čela trojice se v tu chvíli přesunul jediný jezdec z této trojice, který se v této končině vyznal a dokázal si proklestit cestu mezi kermesovými duby, kaktusy, balvany a tlejícími stromy.

Když se začalo smrákat, starší muž se otočil a zeptal se anglicky muže za sebou: „Je to ještě daleko?“

Oba vojáci v portugalských uniformách spolu prohodili pár slov. „Garcia tvrdí, že Bussaco je asi tak devět mil daleko, senhore.“

„Trefí tam ve tmě?“

„Nikdy tam nebyl, ale v klášteře by se mělo svítit.“

„Pokud ho neevakuovali. Jako všechno ostatní.“

„Na žádost vašeho generála, senhore.“

Pokračovali tedy dál, ale jejich malí podsadití koně neustále sklouzávali po strmém kamenitém svahu. Po celé cestě naráželi na opuštěné venkovské usedlosti, vypálená pole, mrtvá zvířata nebo překocené dvoukoláky – neklamné stopy zkázy provázející úprk místních obyvatel. Viděli i lidská těla obsypaná hejny much. Většinou šlo o staré lidi, jimž při útěku došly síly a zhroutili se. Přesto krajina nebyla tak opuštěná, jak by se mohlo na první pohled zdát. Tu a tam se pohnulo listí, leckde se mezi olivovníky objevily a zase zmizely lidské postavy, jindy zaznělo několik výstřelů a přinejmenším jednou proletělo kolem jezdců několik kulek tak blízko, že je to vychýlilo z rovnováhy. Místní zemědělci utíkali před cizími vetřelci, ale mnozí muži zůstávali na místě, připravení postavit se nepříteli a využít k tomu všechny dostupné prostředky. Několikrát trojice jezdců viděla i členy místní domobrany ve vlněných čapkách, krátkých hnědých kabátech a obnošených kalhotách pod kolena, vyzbrojené vším možným od řeznických nožů po staré muškety, jak uhánějí po obzoru v oblacích prachu na svých uštvaných divokých ponících nebo jak bleskurychle objíždějí místní stavení s půlkruhovým půdorysem. Při dvou příležitostech se Angličan musel prokázat svými doklady, ačkoliv jeho doprovod tvořili Portugalci. Nedokázal si představit, jaký osud asi čeká opozdilce, kteří zaostali za invazní armádou. Chování jejích příslušníků však ospravedlňovalo jakoukoliv odplatu.

Byl teplý zářijový večer, ale měsíc nesvítil. Na obloze se pouze třpytily hvězdy, přes něž plulo pár mlžných mráčků.

Jezdci dorazili k útesu, pod nímž se táhlo vyschlé říční koryto, a voják v čele trojice sesedl z koně a rozhlédl se jako ohař, který se snaží zachytit sebenepatrnější cizí pach. Angličan trpělivě vyčkával. Kdyby zabloudili, mohli by tu přespat, zahalení do svých plášťů. Noc strávená mezi zakrslými kaštany by jim nijak neublížila a kromě toho měli dostatečné zásoby jídla i vody.

Náhle se zpoza shluku aloí vynořila skloněná postava neurčitého věku a pohlaví a přiblížila se k nim. Potom následoval krátký šeptaný rozhovor. Nakonec se voják otočil a řekl: „Klášter je blíž, než jsme si mysleli, senhore, ale musíme se k němu dostat oklikou. Přímo před námi je totiž francouzská armáda.“

Na chvíli zavládlo ticho.

„Kterým směrem před námi?“

„Západním, senhore. Je jich spousta. Pronásledujou Angličany celý den. Tenhle člověk nám radí, abysme pokračovali podél toho říčního koryta a po míli a půl odbočili mezi kopce a vystoupali na hřeben u Bussaca. Dole v údolí je rozmístěný francouzský dělostřelectvo.“

Angličan sáhl do svého váčku a vylovil z něj minci pro ohromeného muže, který je uchránil před nebezpečným setkáním s francouzskými vetřelci. Vzhledem k tomu, že si Angličan velice cenil své svobody, šlo o minci velké hodnoty. Tmavá postava, přemožená tak štědrou odměnou, se pak za neustálého uklánění odplížila pozadu do tmy a ztratila se v jejím objetí. Velkorysého dárce v tu chvíli napadlo, že v nynějším společenském chaosu, kdy se hroutily civilizační hodnoty, by měl pro neznámého cizince možná daleko větší cenu balíček tabáku.

Všichni tři jezdci si vzali k srdci varování, jehož se jim dostalo, a po celou cestu se nesmírně opatrně proplétali mezi obrovskými balvany. Přitom se však ukázalo, že mužovy rady nebyly příliš přesné a měly spíš obecnou povahu. Voják, který jel vepředu, každou chvíli zastavoval svého koně a s nastraženýma ušima poslouchal, jestli nezaznamená nějaké varovné zvuky, které by je mohly upozornit na tábořící nepřátele. Trvalo jim celou hodinu, než dojeli k odbočce, o níž mluvil jejich místní zdroj. Museli se rozhodnout, jestli se na tomto místě zastaví a přenocují tu, anebo pojedou dál. Usoudili, že čím se dostanou od Francouzů dál, tím bezpečněji si budou moct odpočinout. Zároveň však zavrhli původní plán, že dojedou až do kláštera v Bussacu, neboť považovali za pravděpodobné, že ho už nepřítel obsadil.

S postupujícím večerem se od moře přihnal chladný vítr a jezdci se zachumlali do plášťů. Začali stoupat vzhůru, nejdříve po nízkých kopcích a potom šikmo po příkřejších svazích na skalnatý hřeben. Když usoudili, že už dosáhli vrcholu, porostlého hlodášovými keři a vřesem, který jim sahal až po pás, jezdec vepředu se opět zastavil. Ostatní dva také zůstali stát na místě a všichni chvíli pozorně poslouchali. Dolehl k nim podivný zvuk, ne nepodobný pronikavému kvílení ženských hlasů. Bylo to však něco jiného. Že by to byly tóny píšťaly, jimiž nějaký pastevec svolává své stádo? Nebyly. Koně se shlukli k sobě a oba vojáci se spolu začali dohadovat. Ten, který mluvil anglicky, se pak otočil.

„Musíme se dát dál na sever, senhore. To jsou Francouzi.“

„Ne,“ prohlásil Angličan. „Podle mě to Francouzi nejsou.“

„Co tedy uděláme?“

„Zjistíme, o koho jde.“

„Ne, ne! Zajmou nás. Zastřelí!“

„Tak tady počkejte,“ řekl Angličan. „Nebo mě následujte. Ale pomalu. Držte se asi padesát kroků za mnou. Pokud se mýlím, budete mít dost času uprchnout a zajistit si svobodu. Teď za tmy vás Francouzi moc daleko pronásledovat nebudou.“

„A co vy, senhore?“

„Mám dojem, že vím, co je… ten hluk.“

Vydal se vysokým vřesem ke skalnatému útesu, který se zřetelně rýsoval i ve tmě, protože zakrýval výhled na hvězdy. Po chvíli za ním vyjeli i jeho průvodci. Urazil asi čtvrt míle, když ho zastavil čísi hlas. Angličan přitáhl otěže svého koně a zadíval se na muže, který stál před ním a mířil na něj mušketou. Pak si všiml ještě dalších tří ozbrojených mužů, částečně ukrytých za křovinami.

„Jsem přítel,“ řekl rázně anglicky. „Jmenuju se Poldark. Vezu zprávy z Porta. S portugalskými průvodci.“

Po chvilce se hlaveň první muškety sklonila k zemi a k Angličanovi zvolna přistoupil podsaditý muž.

„Ukažte papíry.“

Angličan sesedl z koně, sáhl do kapsy, vylovil z ní kožené pouzdro a podal ho členovi hlídky. V tu chvíli se vedle nich objevil další muž s vojenskou čepicí na hlavě a zastíněnou lucernou v ruce. Všichni se pak kolem ní srotili.

„Ano, pane, zdá se, že je to v pořádku. S kým si přejete mluvit?“

„Kdo je vaším velícím důstojníkem?“

„Generál Cole velí divizi. A plukovník McNeil batalionu.“

„Kdo jste? Pěchota?“

„Druhý batalion, sedmá střelecká rota, seržant Lewis.“

„Chci se setkat s vaším plukovníkem.“

Oba portugalští vojáci také sesedli z koní, a když je pak jejich spojenci vítali, ve tmě jim zasvítily v úsměvu bílé zuby. Všichni poté vyrazili pěšky vedle svých zvířat po hřebenu hory a po chvíli se ocitli uprostřed obrovského množství vojáků, kteří spolu uvolněně klábosili, ale nevařili si žádné jídlo. Pár ohňů sice hořelo, ale byly umístěné tak, aby je z dálky nikdo neviděl.

„Mé průvodce dost vystrašil hluk, který k nám dolehl,“ řekl Poldark po chvíli. „Co to vaši dudáci hráli?“

Seržant Lewis si odfrkl. „Nějaký skotský žalozpěv. Ta tesklivá hudba muže uklidňuje. Zítra ráno to ale bude něco bojovnějšího.“

Došli ke shluku vysokých cedrů, jejichž mohutné kmeny vojáci využili při zřizování dočasného velitelství. Byly mezi nimi umístěné stoly a na větvích visely rozsvícené lucerny. Lewis na chvilku zmizel, ale po chvíli se vrátil s jakýmsi vysokým mužem. Ten se při pohledu na návštěvníka ohromeně zarazil a polkl.

„Poldarku, Poldarku!“ vyrazil ze sebe. „Takže je to skutečně kapitán Poldark. Mělo mi být hned jasné, že takhle se můžou jmenovat nanejvýš dva lidi.“

Druhý muž také zůstal stát na místě a pak se rozesmál. „A tohle je zase McNeil! Ať visím!“

„Což se vám nikdy nestalo,“ opáčil McNeil. „Naštěstí pro vaši krásnou ženu. I když si spousta lidí myslí, že byste si to zasloužil!“

Po krátkém zaváhání si potřásli rukama. Nikdy nebyli přátelé, protože před dvaceti lety stáli na opačných stranách zákona, ale respektovali se a nakonec dospěli k vzájemnému porozumění a určitým obezřetným způsobem si byli sympatičtí.

To vše už byla dávná minulost. Teď si rychle, jako při křížové palbě, vyměnili všechny podstatné novinky. Kapitán Poldark přistál v Portu – nikoliv jako posel přinášející zprávy z Porta, jak předtím tvrdil hlídce, ale jako zvláštní pozorovatel vyslaný vládou. Když dorazil do Porta, bylo mu řečeno, že Wellington a jeho armáda už tři týdny ustupují a že by bylo lepší, kdyby se znovu nalodil, vydal se do Lisabonu a navázal kontakty tam. Mezitím však zjistil, že šalupa, která ho přivezla, už odplula, a tak se navzdory všem doporučením rozhodl pokračovat dál po souši, jak původně zamýšlel.

Do podrobností ohledně své mise nijak nezabíhal a plukovník McNeil na něj nenaléhal. Když si posléze vyměnili pár zdvořilostních vět o Cornvallu – o Bodruganových, Trevaunanceových, Teagueových a Treneglosových – vydali se pěšky ke srázu vzdálenému asi sto yardů, z něhož se jim otevřel výhled na řeku Mondego a okolní planinu, která vypadala, jako by se na ní usídlily mraky svatojánských mušek. Všude blikotala nějaká světélka.

„Francouzi,“ prohlásil McNeil lakonicky.

„Velí jim Masséna?“

„Jo. Wellington se rozhodl, že dnes už dál nepotáhne, takže jsme se tady utábořili a sledujeme nepřátelskou armádu, jak postupně zaplňuje celé údolí pod námi. Celý den se po pláni až k úpatí kopců valí oblaka prachu. Odhadujeme, že na jednoho našeho vojáka připadají dva Francouzi, ale polovinu z našich čtyřiceti tisíc mužů tvoří nevycvičení a nezkušení Portugalci. Zítra se ukáže… V bitvě u Azincourtu proti nám stála pětinásobná přesila, nemám pravdu?“

„No, ano. Jenomže tady proti nám nestojí žádní opentlení rytíři, ale francouzská revoluční armáda vedená vojenským géniem.“

„Tentokrát to určitě bude obtížnější boj, ale čím těžší, tím lepší. Kdy se odsud vydáte dál?“

„Za této situace rozhodně ne zítra,“ odpověděl Poldark.

McNeil se na něj zkoumavě zadíval. Ross Poldark byl oblečený jako civilista – možná kvůli svému bezpečí, když nyní projížděl zemí, kde panoval válečný stav. Vlastně neměl žádný důvod vystupovat jako voják, protože na sebe převzal jinou zodpovědnost, když se stal členem Parlamentu. Od jejich posledního setkání se na něm podepsala léta a prošedivěly mu spánky. Na váze sice nepřibral, ale přibylo mu vrásek. Patřil k typu mužů, kteří zůstávají štíhlí, protože je neustále užírá jakýsi pocit nespokojenosti.

„Hodláte tady zůstat?“

„Samozřejmě. Mám pušku. A každá zbraň navíc se může hodit.“

„Neříkal král Jindřich něco o tom, že čím méně mužů, tím větší díl slávy? Každopádně věřím, že vás téhle zkoušky dokážeme ušetřit,“ prohlásil McNeil, nakroutil si konce svého šedivějícího kníru a zasmál se. Byl to však jen slabý odvar jeho někdejšího halasného řehotu, který měl Podark dosud v živé paměti.

„Chováme se tady tak tiše, aby si Masséna myslel, že je nás mnohem míň než ve skutečnosti?“

„Jo. Podle mě neví, že nás dneska dohonila naše druhá a pátá divize. Mám radost, že ho tím překvapíme. Člověka vždycky potěší, když má k dispozici dost schopných mužů.“

Poldark kolem sebe pevněji ovinul plášť, protože noční větřík s sebou přinesl od moře mlhu.

„A co vy, McNeile? Když jsem vás viděl v Cornwallu, velel jste oddílu skotských dragounů. Jak to, že jste se ocitl na tomhle bojišti…?“

McNeil pokrčil rameny. „Nemám ani peníze, ani žádné vlivné přátele, Poldarku. Kdybych zůstal u svých dragounů, mohl bych to dotáhnout nanejvýš na majora. Ale tady… v samém ohnisku války na tomhle poloostrově… jsem už udělal významný krok – i když moje povýšení na plukovníka ještě nebylo definitivně potvrzeno. Ovšem čekám, že při nynějších ztrátách na bojišti k tomu brzy dojde.“

Chvíli pak zůstali stát na místě mlčky, oči upřené na blikotající světélka připomínající diadém, zatímco mlha kolem nich houstla a plazila se dál a dál, mezi vysoké stromy a ostré vrcholky hor. McNeil pokládal za přirozené, že ztráty na bojišti, o nichž mluvil, nezahrnou i jeho. A Ross Poldark zase stejně přirozeně vítal riziko spojené s nadcházejícím bojem, které mu však nepřinese žádné výhody, jenom vyhlídky na možnou smrt.

„Na jednu věc bych se vás rád zeptal, plukovníku,“ promluvil po chvíli do ticha Ross Poldark. „Možná jsem se přeslechl, ale… skutečně jste říkal, že takhle – jako já – se můžou jmenovat nanejvýš dva lidi?“

„Slyšel jste správně.“

„Proč ne jen jeden? Je tady nějaký můj jmenovec? Nebo jsem vás nepochopil?“

„Vůbec ne. Nějaký Poldark je mezi vojáky z Monmouthshiru. Onehdy jsem viděl jeho jméno na proviantním soupisu. Říkal jsem si, že ho někdy vyhledám, ale určitě si dokážete představit, že nás teď v téhle situaci dost tlačí čas.“

Ross přešlápl z nohy na nohu, aby si ulevil od bolesti, která ho teď trápila dost často. „Slouží tedy v armádě?“

„Jinak to být nemůže. Třiačtyřicátníci jsou součástí Craufurdovy pěší divize. Měli by tábořit hned vedle nás, po levé straně.“

„Je to daleko?“

„Půl míle. Chcete ho navštívit? Je to váš příbuzný?“

„Myslím, že ano.“

„V tom případě vám přidělím jednoho muže, aby vás tam po večeři zavedl. Předpokládám, že se s námi nejdřív najíte.“

„S radostí.“

III

Povečeřeli studené jídlo. Všude panovalo ticho, až na vytrvalý cvrkot cikád a sténání větru. Párkrát se ve tmě ozvaly kvílivé tóny dud, které jako by předem oplakávaly oběti nadcházejícího krvavého boje. Zároveň však bylo v jejich tichém nářku cosi burcujícího, cosi provokativního. Dole na pláni duněly bubny. Jako by Francouzi dávali najevo svou sílu – sílu, která decimovala všechny evropské armády – a snažili se, aby tento fakt pronikl do srdcí i hlav místních protivníků a ochromil jejich odhodlání ještě dřív, než se nad obzor vyhoupne slunce. Angličané věděli, že je následující den čeká bitva, protože Wellington prohlásil, že k ní dojde, jakmile se začne se svým vojskem stahovat. A Wellington myslel každé své slovo vážně. Francouzi však nemohli vědět, jestli vojsko utábořené na svazích nad nimi neudělá tu nejrozumnější věc, k níž by se mohlo uchýlit, a ještě před rozedněním nenápadně nevyklidí své pozice, přičemž na místě nechá jen zadní voj, aby zpomalil francouzský postup. V posledních letech to činili dost často. Loňské vítězství u Talavery byla výjimka, nikoliv pravidlo.

Když konečně dojedli, byla skoro půlnoc. Rosse se pak ujal pověřený voják a procházel s ním mezi řadami utábořených mužů, z nichž mnozí už spali nebo se jen choulili do svých plášťů. Zdálo se, že všichni jsou kompletně oblečení. Nikdo se neuvolnil a neudělal si pohodlí, protože si uvědomovali, co je nadcházející den čeká. Mnozí leželi na zemi, zapření o předloktí, nebo seděli ve skupinkách a tiše spolu hovořili. McNeil se předtím zmínil o bitvě u Azincourtu a Ross si teď v této souvislosti vybavil divadelní hru, kterou viděl v Drury Lane. Král v ní obcházel před bojem své muže. Rosse tehdy zaujalo, že skotský voják dokázal pronést několik veršů. Byl tam také jeden člověk z Cornwallu, který se panovníkovi představil jako Leroy… Jak přišel Shakespeare na to, že tohle je cornwallské jméno?

Ušli asi půl míle a ke konci cesty už Ross kulhal. V poslední době totiž mnohem častěji jezdil na koni, než chodil pěšky. Poté následovalo několikeré vyptávání, pátrání ve tmě a obhlížení ležících vojáků, během něhož několik mužů zvedlo ruku a ukázalo prstem tím či oním směrem. Rossův průvodce se pohyboval jako fretka od jedné skupinky ke druhé. Konečně se jeden voják zvedl do sedu a řekl: „Ano, jsem Poldark. Kdo se po mně ptá?“

„Tvoje vlastní krev,“ odpověděl Ross. „Kdo jiný?“

Hubený muž, který se vleže opíral zády o kmen stromu a na kolenou mu spočívala šavle v pochvě, se vyškrábal na nohy a nejistě na Rosse zamžoural ve svitu hvězd.

„Propána! To je strýček Ross!“

„Geoffrey Charlesi! Nikdy by mě nenapadlo, že mi tě šťastný osud přivede do cesty právě tady. Ale díky své namyšlenosti jsem věřil, že v celé britské armádě nemůže sloužit žádný můj jmenovec kromě tebe!“ řekl Ross.

„Bože můj!“ vydechl Geoffrey Charles radostně, objal ho, přitiskl mu tvář na líci a pak mu pevně sevřel obě paže, jako by zkoumal sílu jeho bicepsů. „To je neuvěřitelné! Právě když jsem myslel na domov… objeví se tady jako lusknutím prstu… jako mávnutím kouzelného proutku… člověk, na kterého mám z toho různorodého houfu lidí ty nejlepší vzpomínky… a jehož si vážím ze všech nejvíc! Bůh nám pomoz! To nemůže být pravda!“

Ross mu vysvětlil, jak se tady vlastně ocitl.

„Strýčku, neměl byste se spíš okamžitě vydat za Wellingtonem, místo abyste marnil čas hledáním bezvýznamného synovce? Jděte teď za tím starým lordem Dourem, a až vás propustí, s radostí si s vámi popovídám!“

Ross zaváhal, protože se nechtěl pouštět do podrobného objasňování své mise, a pokud by se pokusil vysvětlit svou zdejší přítomnost jen několika kusými větami, vůbec by tím svého synovce neuspokojil.

„Geoffrey Charlesi,“ řekl po krátkém zamyšlení. „Poslali mě sem jako pozorovatele, ne jako zprostředkovatele zpráv. A generál Wellington má dnes večer na práci spoustu důležitějších věcí než případný rozhovor se mnou. Ať bych mu teď řekl cokoliv, nijak by mu to nepomohlo vyhrát zítřejší bitvu, takže to klidně může počkat.“

„Takže tady zůstanete?“

„Samozřejmě. To si nemůžu nechat ujít. Máš mezi muži, kterým velíš, ještě nějakého jiného ostrostřelce?“

„Kterým velím, mon Dieu! C’est à ne pas y croire –“

„No, vidím, že jsi kapitán. A vzhledem k tomu, že jsem už spoustu let pouhým civilistou, máš nade mnou služebně navrch. Jsem připravený to akceptovat.“

Geoffrey Charles si odfrkl. „Strýčku, snižujete své zásluhy, protože podle toho, co vím, jste v posledních deseti letech vyvázl z bezpočtu hodně nebezpečných šlamastyk. A to už vůbec nemluvím o vašem poslancování ve westminsterské žvanírně! Pokud mi ale chcete stát po boku při nějaké akcičce, která by mohla Francouze odradit od záměru vyšplhat nahoru po tomhle příkrém svahu, s radostí vám vyjdu vstříc!“

„Dobře, takže jsme dohodnutí.“

„Viděl jste ty Francouze, co se utábořili dole pod námi?“

„Plukovník McNeil mi je ukázal.“

„Takže připouštíte aspoň nepatrnou možnost, že se vám třeba nikdy nepodaří předat Wellingtonovi tu svou zprávu?“

„Je to riziko, se kterým musím počítat.“

Ross si vůbec nebyl jistý, že ho generál přijme. Měl pro něj sice oficiální doporučující dopis, ale Wellington udržoval velmi těsný a velmi osobní kontakt s nynějším ministrem zahraničí, jímž byl shodou okolností jeho bratr. Mohl by se proto domnívat, že tento poloviční voják a poloviční civilista, který se ve zdejším velitelství tak nečekaně objevil, přijíždí jménem těch členů kabinetů, kteří o něm nemají nejlepší mínění. Něco na tom skutečně bylo, byť se to neshodovalo s Rossovým osobním míněním.

Oba Poldarkové seděli na jemném borovém jehličí pod stromy a nenuceně spolu klábosili jako staří přátelé. Důstojnický sluha jim přinesl horký nápoj, který měl být kávou.

Neviděli se čtyři roky, protože když se Geoffrey Charles vrátil z bitvy u La Coruñi, jeho strýc byl v cizině. Rosse ohromila změna, která se s jeho synovcem mezitím odehrála. Při posledním setkání to byl rozverný mladý kadet, který sršel humorem, vrhal se do každé rošťárny, s lehkým srdcem propíjel a prohrával v kartách svou skromnou apanáž a neustále vězel v problémech a dluzích. Od té doby však zhubl a zmužněl, úplně se zbavil své chlapecké baculatosti a v opáleném obličeji se mu zračila horlivost a nadšení. Stal se z něj pohledný muž, byť s poněkud tvrdými rysy ve tváři, které člověk získá pouze v případě, že často provozuje hon na lišku, anebo bojuje ve válce. Té války si už Geoffrey Charles užil mnohem víc než Ross. Svému otci se podobal daleko méně než jako dítě a dospívající mladík. Možná za to mohl tenký tmavý knírek, který si nechal narůst, a také jizva na bradě.

„No todle, no todle, to mě podržte, jak by řekla Prudie! Nikdy by mě nenapadlo, strýčku, že jste ke mně po tom našem posledním setkání stále tak vstřícný. Jste bohatý? Pochybuju. Žádnému Poldarkovi nebylo souzeno topit se v bohatství, i když mu byl osud třeba nakloněný. Přesto jste mi pokaždé bez řečí vyhověl, když jsem něco naléhavě potřeboval. A že ty potřeby nebyly malé! Vytáhl jste mě z maléru! Kdybyste mi nepomohl, asi bych nikdy nespatřil Španělsko a Portugalsko. Místo toho by mě vyhodili z armády a já bych strávil nejlepší léta svého života za mřížemi v Newgateu!“

„Pochybuju,“ řekl Ross. „Možná by ti snížili hodnost, ale v nynějších válečných časech si Anglie nemůže dovolit posílat mladé důstojníky do vězení jen kvůli pár guinejím.“

„No, kdyby došlo na nejhorší, možná bych potlačil hrdost a požádal otčíma George, aby za mě zaplatil kauci. Ale vaše štědrost mě každopádně zachránila před lichváři a před obrovským ponížením.“

„A teď se zdá, že sekáš dobrotu, kapitáne Poldarku.“

„Z čeho tak usuzujete, strýčku?“

„Z tvé hodnosti. Z tvého vážného zevnějšku a vystupování. Z těch čtyř let tvrdé vojenské služby.“

Geoffrey Charles si natáhl nohy před sebe. „K tomu prvnímu – bylo to snadné, protože muži sloužící na poloostrově se nedožívají moc vysokého věku, takže člověk získává vyšší hodnost, hned jak se nějaké takové místo uvolní. A pokud jde o to druhé – o vážný zevnějšek, jak tvrdíte – za ten můžou moje obavy. Dělám si totiž starosti kvůli tomu, jak tetě Demelze v dopise vysvětlím, pokud se vám pod mým velením něco stane. A ta třetí věc – čtyři roky vojenského života člověka nijak nenapraví, jak byste už mohl vědět, drahý strýčku. Jen ho podnítí k nepřístojnému chování, ať už ve vztahu k ženám, k pití, nebo ke kartám!“

Ross vzdychl. „No dobře, tohle tvým příbuzným neprozradím.“

Geoffrey Charles se zasmál. „Teď už ale zcela výjimečně žádné dluhy nemám, kapitáne. Minulý měsíc, než začal ten zatracený ústup, jsme se dlouhé týdny plahočili kupředu a náš regiment uspořádal oslí závody. Kdekdo uzavíral na vítěze vysoké sázky. Já jsem té svojí herce věřil, a tak jsem do toho závodu vložil všechny síly. Nakonec se mi podařilo těsně zvítězit nad jistým Parkinsonem z pětadevadesátého! Poprvé za víc než dvacet měsíců jsem tak mohl zaplatit všechny svoje dluhy, a dokonce mi doteď zůstalo v kapse ještě pár guinejí! Ale ne, vlastně je už nemám! To vítězství mě zachránilo, protože jinak bych si doteď lámal hlavu, jak ty dluhy poplatím!“

Ross si nadlehčil nohu, aby ulevil bolavému kotníku. „Vidím, že tě někdo sekl do obličeje.“

„No jo, ale ne tak působivě jako vás. Ma foi, ta trvalá upomínka vám tak sluší, že si vás už bez ní nedokážu představit. O ten kousek brady jsem přišel letos v červenci během jedné vojenské akce. Bojovali jsme o most. Mohl jsem ale dopadnout hůř. Doktor mi pak dal ten úlomek kosti na památku pro štěstí.“

Kapitola druhá

I

Noc se protahovala, ale Ross ani Geoffrey Charles nespali, jen tu a tam je na chvilku přemohla lehká dřímota. Mezi tím si vyměňovali občasné poznámky, vtípky a vzpomínky. Krátce před rozbřeskem však zvážněli a hovořili o sobě, o Cornwallu, o Poldarkových.

Geoffrey Charles nesl matčinu smrt nesmírně těžce. Ross měl dosud v živé paměti, jak jeho synovec zbledl, když ho před lety jednou odpoledne v Londýně navštívil a pověděl mu, co se stalo. Vysvětlil mu, jak tato ztráta zásadně změní jeho budoucnost. Geoffrey Charles už nechtěl pokračovat ve studiích v Oxfordu a pak být odsouzený k životu chudého venkovského šlechtice na jihozápadním konci Anglie. Kvůli matce, kterou bezmezně miloval, byl za jejího života možná ještě svolný podrobovat se vůli svého otčíma, jehož z duše nesnášel, ale bez ní už ne. Chtěl se vydat vlastní cestou a měl pocit, že teď už nemůže žádat od George Warleggana žádnou laskavost. Nepřál si nic jiného než odejít ze školy v Harrow, hned jak bude moct nastoupit jako kadet na Královskou vojenskou akademii v Great Marlow. Ross se mu to pokoušel vymluvit, protože poznal vojenský život natolik, aby mu bylo jasné, jaké potíže čekají v armádě mladíka bez vlastního majetku a vlivných známostí. Mimo to znal synovcovy nákladné choutky, takže si dokázal představit, že se mu takový život nebude zamlouvat. Tři roky v Harrow ho sice dost zocelily, ale dosud se na něm projevoval vliv jeho matky, která ho po celé dětství hýčkala a rozmazlovala.

Geoffrey Charlese však nic nedokázalo odvrátit od jeho záměru. Ross měl dojem, že mladíkovou hlavní hnací silou je snaha odstřihnout se od Cornwallu a od všech vzpomínek, které by v něm jeho rodný kraj vyvolával. Chtěl si ode všeho zachovat odstup a averze vůči otčímovi byla jen jedním z důvodů. Znamenalo to častou korespondenci s Georgem, kterou nesl velice těžce, ale aspoň mu umožňovala vyhýbat se osobnímu setkání s ním. George projevil mimořádnou štědrost, když svému nevlastnímu synovi nabídl roční rentu ve výši dvou set liber, kterou měl pobírat do jednadvaceti let, a potom se měla zvýšit na pět set liber. Geoffrey Charles by ji nejradši odmítl, ale Ross ho nakonec přemluvil, a tak ji s nesmírnou nevolí přijal.

„Nemyslím v tomhle ohledu jenom na sebe,“ vysvětlil mu strýc. „Nejde mi o to, že čím víc přijmeš od něj, tím méně budeš potřebovat ode mě! George totiž zůstal tvé matce – i otci – něco dlužen, a proto je jenom spravedlivé, že to nějak splatí. Je to otázka elementární spravedlnosti.“

„Aby ulevil svému svědomí?“

„Nemám tušení, co uleví jeho svědomí, nebo co ho obtěžká. Ovšem jak už jsem řekl, když si od něj tu rentu vezmeš, bude to jen projev elementární spravedlnosti v tom nejširším smyslu slova. A pokud to jeho svědomí uleví, pak mu to přeju. Ale myslím, že je to spíš rozumné řešení, které bude v zájmu nás všech. A rozhodně by potěšilo tvou matku.“

„No, když to vidíte takhle, strýčku Rossi, pak na to tedy kývnu.“

Tento rozhovor se odehrál v mrazivém únoru – mrazivém ve všech směrech – roku 1800. Postupem času se Geoffrey Charles samozřejmě uklidnil a vrátila se mu jeho někdejší optimistická nálada. Vrhl se do života s novým elánem – dokonce i v období míru, jenž trval jediný rok – a ani Georgeova renta, kterou dostával od roku 1805 v plné výši, mu nezabránila upadnout do dluhů. Ross za něj dokonce musel dvakrát zaplatit kauci – naposledy celých tisíc liber – aby ho uchránil před velkými nepříjemnostmi. Jejich srdečný vztah to však nijak nenarušilo.

Geoffrey Charles zívl, vytáhl hodinky a zamžoural na ně pod bledým svitem hvězd.

„Přesně čtyři, aspoň myslím. Za pár minut by tu měl být Jenkins s dalším horkým nápojem. Měli bychom posnídat ještě před rozedněním, protože mám dojem, že ti dole proti nám vyrazí, hned jak vyjde slunce. A ještě předtím bych vám rád představil pár svých přátel.“

„V tomhle civilním oblečení nepůsobím moc dobrým dojmem.“

„Se svými nejbližšími přáteli Andersonem a Daviesem jsem o vás často hovořil. Svým poklidným způsobem jste se totiž stal výraznou osobností.“

„Nesmysl.“

„No, vyvozuju to z dopisů, které občas dostávám z Anglie. Tu a tam z nich vyskočí i vaše jméno.“

„Od koho jsou ty dopisy?“

„Na tom nezáleží. Mimochodem, o Cornwallu jste mi zatím neřekl skoro nic.“

„Neptal ses.“

„No… ne že by mě to nezajímalo… Ale někdy, když je člověk soustředěný na tohle válečné zabíjení, mu nijak neprospěje, pokud zabředne do nostalgických vzpomínek.“

„Pověz mi něco o Wellingtonovi.“

„Chcete se dozvědět něco, co byste o něm ještě nevěděl? Je to studený čumák, ale skvělý vůdce a podle mě i úžasný velitel.“

„V Anglii tenhle názor nepřevládá.“

„Nepřevládá ani mezi jeho vlastními muži. Dokonce i tady je dost whigů, kteří nevěří, že je možné Napoleona porazit, a při každém našem ústupu jenom pokyvují hlavou, jako kdyby chtěli poznamenat: ‚Vždyť jsme vám to říkali.‘“

„Angličané jsou už z té dlouhé války unavení. Na severu a ve středu země lidé neskutečně strádají. Zdá se, že vláda věnuje stejné úsilí potlačování revoluce doma v Anglii jako boji proti Francouzům.“

„Z Angličanů mi často kypí žluč,“ poznamenal Geoffrey Charles. „Když jsme se vrátili domů z bitvy u La Coruñi, jednali s námi jako se zrádci, kteří nechali naši zemi na holičkách a utekli! O Johnu Moorovi se opovržlivě vyjadřovali jako o břídilovi a slabochovi! Troufám si říct, že kdyby nezahynul, postavili by ho před vojenský soud!“

„Mnozí už změnili názor,“ podotkl Ross. „Každá porážka se těžko snáší a vždy trvá nějaký čas, než se posoudí všechny okolnosti.“

„Dřepí si na svých sádelnatých zadcích… ti vaši kolegové v Parlamentu… lijí do sebe portské, přesedají z jedné židle na druhou, střídají jednu pohodlnou, elegantní funkci za jinou a vydávají neproveditelné pokyny svému nejlepšímu generálovi,“ rozohnil se Geoffrey Charles. „A když ten člověk při plnění jejich příkazů zahyne, zvednou ty zadky z poslaneckých lavic – protože oni mají dost sil, aby je zvedli – odsoudí ho pro jeho údajnou neschopnost a přitom jedním dechem velebí Francouze za jejich vynikající bojové umění!“

„Říká se, že mu francouzský maršál Soult nechal postavit v La Coruñi pomník.“

„No samozřejmě, vojenští velitelé se k sobě chovají s respektem! Je to zdvořilé gesto, které Angličani nejsou schopni projevit ani svým vlastním lidem, pokud zahynou v prohraném boji, a ne – jako Nelson – při vítězné bitvě.“

Ross zůstal zticha. Tenhle mladík – syn jeho bratrance a starého přítele Francise – tenhle někdejší zpustlík a ztroskotanec, jehož měl upřímně rád (stejně jako jeho matku), od jejich posledního setkání dospěl a úplně se změnil co do zevnějšku, postavy, uvažování i vystupování. Ross pro něj měl odjakživa zvláštní slabost, která se nedala vysvětlit pouze jejich příbuzenským svazkem. A nynější setkání jeho city k synovci nejen potvrdilo, ale ještě posílilo. Podle zvuku jeho hlasu měl dojem, že slyší mluvit Francise, ale názory, které vyslovoval, jako by spíš pocházely z jeho vlastní hlavy.

„A Wellington?“ znovu zavedl řeč na anglického velitele. „V porovnání s Moorem?“

Mladší kapitán Poldark se nervózně podrbal na zjizvené bradě. „Starý Douro je úžasný muž. Jeho vojáci ho budou následovat kamkoliv. Ale Moora jsme milovali.“

V tu chvíli k nim přistoupil důstojnický sluha s kávou, z níž stoupala pára.

„Takže když jsme se teď dostali do správné nálady, povězte mi něco o Cornwallu. Povězte mi, že je moje oblíbená teta v pořádku. “

„Celkem vzato ano. Poslední dobou se jí stává, že vidí rozmazaně, ale když si na jednu nebo dvě hodiny lehne na záda, spraví se to.“

„Což sama dobrovolně neudělá.“

„Což dobrovolně neudělá ani jedinkrát. A pokud jde o děti… Jeremy je už jen o pouhý palec menší než já. Podle mě ale nejvíc vyrostl už před časem, takže se dál vytahovat nebude. Kdy jsi ho viděl naposledy?“

„Po návratu od La Coruñi jsem do Cornwallu vůbec nezajel. Byl jsem tak rozzuřený kvůli tomu našemu ústupu… a kvůli obavě, že se na generála Moora bude pohlížet tak, jak se pak skutečně pohlíželo… že jsem se tam nevydal, abych nemusel ospravedlňovat něco, co žádné ospravedlnění nepotřebovalo… Takže to musí být už celé čtyři roky… Ano, bylo to na dědečkově pohřbu. Jeremymu bylo něco kolem patnácti. Byl už tehdy stejně vysoký jako já, ale dokonce ještě hubenější!“

„To mu vydrželo.“

„A co jeho názory? Jak vůbec žije?“

„Zdá se, že nijak netouží vstoupit do armády,“ konstatoval Ross suše.

„Nemám mu to za zlé. Má matku, otce, sestry, příjemný domov. Doufám, že ho k tomu nenutíte.“

„Pokud budou boje ještě pokračovat, možná na to budeme muset tak či onak zareagovat všichni.“

„Levée en masse, co? Jako Francouzi. Doufám, že se to nestane. Po všech těch letech bych ale nechtěl, abychom se nakonec nechali od Napoleona porazit.“

Ross sevřel horký hrnek v dlaních, aby si ohřál ruce, a cítil, jak mu do obličeje stoupá příjemně teplá pára. Náhle v podrostu cosi zachrastilo a Geoffrey Charles na chvíli upřel pohled mezi křoviny.

„Máme tady spoustu všemožné havěti,“ vysvětlil pak Rossovi. „Hady, štíry…“ Na chvilku se odmlčel. „Kdybychom začali s Napoleonem vyjednávat, dopadlo by to stejně jako posledně… Dočasný klid zbraní, který by mu jenom umožnil znovu se nadechnout, a my bychom přišli o všechno, co jsme v cizině vydobyli. Vím, že se tohle tažení netěší oblibě, ale je důležité v něm pokračovat. Nemyslíte? Vy byste to měl vědět nejlíp. Vláda je tak slabá, že v ni člověk ztrácí důvěru. Kéž by se vrátil Pitt.“

„Myslím, že dokud je starý král naživu, vláda vydrží.“

„To je další nebezpečí. Je mu už přes sedmdesát a říká se, že nedávno zase onemocněl.“

Od francouzského tábora se náhle ozvalo dunění bubnů.

„A co Clowance?“ zeptal se Geoffrey Charles, jako by si uvědomoval, že jim nezbývá moc času. „A vaše nejmladší – Isabella-Rose?“

„Nejsou už malé. Ani jedna. Clowance zakrátko oslaví sedmnáctiny. Konečně se z ní stává docela hezké děvče. Belle je osm a je neuvěřitelně roztomilá – úplně jiná než Clowance v jejím věku. Ta se chovala a vypadala jako divoška. Vlastně tak působí doteď.“

„Je po matce, kapitáne.“

„To je pravda,“ pousmál se Ross.

„A co Drake a Morwenna?“

„Drží se dobře. Ale už jsem je skoro rok neviděl. Dosud žijí v Looe a Drake tam řídí mou loděnici.“

„Byl to dobrý nápad – přestěhovat je pryč – a jsem za to vděčný. Mají na Trenwith jen ty nejhorší vzpomínky. Dobrý bože, když si pomyslím, že jsem se tam kdysi chtěl usadit jako venkovský šlechtic a zaměstnat Drakea jako svého předáka!“

„To první můžeš ještě udělat, pokud tahle válka někdy skončí.“

„Něco se s tím Korsičanem musí udělat, strýčku. Děsí mě pomyšlení, že je mu teprve čtyřicet. S jakýmkoliv géniem – ať dobrým, či zlým – je jeden obrovský problém: že se začínají projevovat už v raném mládí. Mají ještě nějaké děti?“

„Kdo? Drake a Morwenna? Ne, jenom tu jedinou dceru.“

Ze tmy se náhle vynořil nějaký posel a razil si cestu mezi spícími muži. Projel kolem obou Poldarků a pokračoval dál, až do stanu vzdáleného asi padesát yardů.

„Zřejmě veze zprávu pro Craufurda,“ prohodil Geoffrey Charles. „Asi bychom už měli tohle povídání ukončit. To bubnování se rozléhá celým údolím.“

„Nemám moc střeliva,“ řekl Ross. „A hodila by se mi i nějaká palice. Nečekal jsem, že budu muset příliš střílet, ale teď v to doufám.“

„Řeknu Jenkinsovi, aby vám všechno obstaral. Palice tady nemáme, ale pětadevadesátníci jsou jen kousek odsud. Pokud jde o muškety a další zbraně, jsme díkybohu dobře vybavení. A koulí do kanonů máme taky dost,“ vysvětlil strýci Geoffrey Charles, zvedl se do sedu a začal si masírovat vysokou botu v místě, kde mu noha vleže znecitlivěla. „A když už o tom mluvíme… myslím o tom střelivu – možná bych se vás měl zeptat na zdraví toho člověka, který by si jednu kulku zasloužil, jenomže ten si dá dobrý pozor, aby se nikdy neocitl nikomu na mušce… Mluvím teď samozřejmě o otčímu Georgeovi.“

Ross zaváhal. „V poslední době jsem ho párkrát zahlédl v Parlamentu, ale jinak se vzájemně vyhýbáme, což je vlastně dobře. Ani v Cornwallu ho často nevídám. Jenom doufám, že teď už jsou všechny naše dřívější konflikty minulostí.“

„Já jsem se s ním nesešel už od šestého roku, kdy umřel dědeček. A mám dojem, že tehdy jsem naposledy viděl i Jeremyho. Byla mlha a vlhko, to pravé počasí na poslední rozloučení. George se tvářil jako duchem nepřítomný, jako kdyby najednou předčasně zestárnul.“

„Smrt tvojí matky ho nesmírně zasáhla, Geoffrey Charlesi.“

„Ano. To mu musím přiznat k dobru.“

„Stejně jako nás ostatní. Víš, že když ti povím, že jsem ji měl rád, bude to slabé slovo.“

„Ano, vím to.“

„Od té doby, co se z ní stala paní Warlegganová, jsem ji sice vídal jen zřídka, ale zanechala… v mém životě hlubokou jizvu. Po její smrti… v tak mladém věku… ve mně už navždycky zůstalo velké prázdné místo. Vím, že ty jsi na tom stejně. George mě ale překvapil. Po všem, co se mezi námi v minulosti stalo, po všem, co způsobil, si o něm nedokážu myslet nic dobrého, ale jeho smutek z Elizabethiny smrti a hloubka jeho utrpení mě překvapily. Možná už k němu nikdy nebudu cítit takovou zášť jako dřív.“

„No… Rozhodně se znovu neoženil.“

„Musím tě upozornit, že od smrti pana Chynowetha je Trenwith dost zanedbaný. Jak už víš, po Elizabethině smrti se George natrvalo usadil v domě svých rodičů v Cardew, ale v Trenwithu nechal pár sloužících, kteří se starali o tvé prarodiče. Podle mě je navštěvoval nanejvýš jednou za měsíc, jen aby zkontroloval, že je všechno v pořádku. Jsem přesvědčený, že po smrti tvé babičky se na tom nic nezměnilo. Ale když zemřel i pan Chynoweth, George dům prakticky zavřel. Všechen nábytek, který tam pořídil v devadesátých letech, si nechal převézt do Cardew a služebnictvo někam zmizelo. Z toho, co vím, je tam teď všechno zarostlé. Bratři Harryové žijí ve služebním domku a zřejmě dohlížejí na dům i přilehlé pozemky, jak nejlépe umějí. Něco tam dělá i manželka Harryho Harryho, ale to je všechno.“

„A George tam vůbec nejezdí?“

„Asi by to nebyl George, kdyby tam nejezdil vůbec. Čas od času se objeví, aby se ujistil, že se Harryové jenom nepoflakují, ale ne častěji než jednou za čtvrt roku.“

Geoffrey Charles zůstal chvíli zticha. Zpoza mlhy nebo mraku plujícího po obloze se občas vynořily hvězdy.

„Myslím, že ten dům teď po právní stránce patří mně,“ prohodil pak zamyšleně.

„Ano… Tedy, bude ti patřit, až se vrátíš domů a uplatníš svůj nárok. Mám výčitky svědomí, že jsem nepodnikl nějaké aktivnější kroky, abych zjistil, v jakém je stavu, ale kdykoliv jsem tam vstoupil, pokaždé jsme se s Georgem ostře střetli. Když jsem cítil povinnost zasáhnout ve prospěch lidí, na kterých mi záleželo – tvé pratety Agathy, tvé matky, tebe… nebo Drakea – udělal jsem to. Ale když jde o pouhou nemovitost…“

„Samozřejmě.“

„Většina oplocení, které nechal vybudovat George, zmizela – buď se na něm podepsal čas, nebo ho rozkradli místné lidé na topení – ale mám dojem, že přímo na pozemek se odváží vstoupit jen pár lidí. Mají respekt před těmi násilníky Harryovými a možná i neurčitý pocit, že jednou se tam zase usadí nějaký Poldark, který s nimi nebude zacházet tak neurvale. Dům je však v žalostném stavu. Clowance tam jednou zašla.“

„Clowance? Jak to?“

„Je prostě taková. Byl jsem tehdy doma a vyhuboval jsem jí, že se vystavuje velkému riziku, protože by ji mohl někdo chytit a obvinit ze vstupu na cizí pozemek. Ale klidně jsem si mohl ušetřit dech. Sice ji vyvedlo z míry, že jsem se rozčílil, a uznala i moje argumenty, ale je prostě divoká a řídí se spíš instinkty než rozumem –“

„Jako její matka?“

„… no… ano… ale ne úplně stejně. Všechno, co kdy Demelza udělala a dosud dělá – vlastně si odjakživa počínala svévolně – má nějaký rozumný důvod, se kterým musím souhlasit. Clowance je v tomhle směru daleko umanutější, protože jedná na rozdíl od Demelzy zbrkle a impulzivně. Neměla žádný důvod vypravit se do Trenwithu, ale prostě si vzala do hlavy, že tam půjde a prohlédne si to tam, a tak to udělala.“

„Ještě že ji nikdo nechytil.“

„Tím se bohužel hájila. ‚Ale papá, nikdo mě neviděl.‘ Odpověděl jsem, že ji ovšem vidět mohl a že to pro ni mohlo mít nepříjemné následky, protože by ji tam někdo mohl napadnout. ‚Ale nestalo se to, viďte, papá?‘ Jak se člověk může s takovým děvčetem dohadovat?“

Geoffrey Charles se ve tmě usmál. „Vážím si vašeho zájmu, strýčku, ale až se vrátím z téhle války nebo až dostanu dostatečně dlouhou dovolenou, těch dvou násilníků se zbavím a Clowance se bude moct procházet po Trenwithu, jak se jí zlíbí… To ona vám prozradila, že je dům v žalostném stavu?“

„Nemůžeš nechat stát takovou stavbu čtyři roky ladem – zvlášť v cornwallském podnebí – aniž by zchátrala. Samozřejmě…“

„Co jste chtěl říct?“

„Jenom to, že od smrti tvé matky se do Trenwithu neinvestovaly žádné peníze. Dokud žili tvoji prarodiče, George pro ně zajišťoval jen to nejnutnější a o údržbu domu se moc nestaral. Takže ho vlastně zanedbával celých deset let, a ne jenom ty poslední čtyři roky.“

„Vidím, že je už nejvyšší čas vrátit se domů.“

„V tomhle směru ano. Ale právě teď patříš sem. Pokud můžeme svým skromným dílem podpořit Španěly a Portugalce v jejich snaze o odpor vůči nepříteli, omezujeme tím vlastně Napoleonovu sílu. Dokonce ani jeho zdroje nejsou bezedné. Je to nesmírně vyčerpávající zkouška síly a vytrvalosti. Uvědomuješ si, že Clowance vlastně nezažila žádnou jinou dobu než dlouhá léta, kdy válčíme s Francií? Pokud nepočítám jedno krátké příměří. Není divu, že už jsme z toho všichni zmožení.“

„Zmožení, ale nikoliv zastrašení.“

Zdálo se, že mlha v údolí houstne. Pokud se s rozedněním nerozptýlí, bude z ní těžit ta strana, která zaútočí. „Víš, Geoffrey Charlesi, tohle naše nečekané setkání mě nutí k naléhavému zamyšlení nad tím, že jsem tvé domácí záležitosti vlastně zanedbal –“

„To je nesmysl.“

„Žádný nesmysl. Ty výčitky svědomí mě hryžou tím spíš, že před třiceti lety jsem se ocitl v podobné situaci, jen s jediným rozdílem. Když jsem se vrátil z americké války, bylo mi třiadvacet. Moje matka už nežila asi dvanáct let, ale otec zemřel těsně před mým příjezdem domů. Nějakou dobu předtím marodil, ale měl jen dva sloužící – Paynterovy – a asi si dovedeš představit, jak nedbale se o něj starali. Jeho bratr, tvůj dědeček Charles Poldark, s ním tenkrát moc dobře nevycházel, a tak ho navštěvoval jen naprosto výjimečně… Nechtěl bych, aby ses po skončení služby vrátil do stejného chaosu a zmaru jako tenkrát já.“

„Vydržte chvilku,“ vyhrkl náhle Geoffrey Charles. „Tamhle je Jenkins. Půjdu za ním a vysvětlím mu, jaké máte požadavky. Ukažte mi svou pušku.“ Prohlédl si strýcovu zbraň. „Je dobrá, kapitáne. Vsadím se, že jste si ji určitě nepořídil tady v Portu.“

„Máš pravdu, kapitáne, nepořídil.“

„Co je to přesně?“

„Karabina s patentovaným zámkem Henryho Nocka. Podívej se, nabiják je umístěný o trochu níž než u jiných zbraní, takže se s ním lépe manipuluje,“ vysvětlil synovci Ross.

Geoffrey Charles svraštil v mlze obočí. „Někteří muži ze střeleckých regimentů mají Bakerovy pušky. My ještě ne. Pořád střílíme staromódními mušketami. Ještě nám slouží.“

Na chvilku zavládlo ticho.

„V americké válce před třiceti lety bojoval jistý Ferguson… kapitán Ferguson ze sedmdesátého regimentu… a ten zkonstruoval pušku nabíjenou zezadu a schopnou vystřelit šestkrát za minutu za každého počasí. Byl to obrovský úspěch… ale ten člověk zahynul… byl zabit těsně po tom, co jsem tam dorazil. Jednu z těch jeho zbraní jsem používal. Byla skvělá. Jenomže po Fergusonově smrti už v jeho práci nikdo nepokračoval. Zdá se, že nikoho nezaujala.“

„Přesně tohle se dá od armády očekávat,“ podotkl Geoffrey Charles, uchopil strýcovu pušku a odešel s ní. Zakrátko se vrátil. „Všechno je zařízené. Do deseti minut dostaneme snídani. Potom vás představím svým přátelům.“

„Mimochodem…“

„Ano?“

„Ještě něco k tvému otčímovi. Říkal jsi, že se znovu neoženil.“

„To je pravda. Nebo se snad oženil?“

„Ne. Ale krátce před odjezdem sem do Portugalska jsem dostal dopis od Demelzy. Podle ní se v hrabství šušká, že se George – konečně – začal zajímat o nějakou ženu.“

„Mon dieu! Kdo to je?“

„Její jméno si bohužel nepamatuju. Není to žádná z těch, které znám. Nějaká Harriet, ale příjmení si nevybavím. Lady Harriet…“

„Aha,“ řekl Geoffrey Charles významně. „Tím se to možná tak trochu vysvětluje,“ dodal a šoupl podrážkou boty o zem. „No… asi bych mu neměl přát nic zlého. Mamá si ho vybrala za manžela. Jejich soužití bylo sice komplikované … a pohybovalo se z extrému do extrému… ale myslím, že ho měla svým způsobem ráda. Takže když se teď v tak pozdním věku – kolik mu je? Jednapadesát? – ožení, můžu mu jenom popřát, aby byla jeho druhá volba stejně šťastná jako ta první.“

„To se nikdy nestane,“ poznamenal Ross.

O pár minut později je už zavolali k snídani. Každý dostal plátek nasoleného hovězího masa, tucet drobících se sucharů – možná i s nějakými brouky, ale to v šeru nebylo vidět – a doušek rumu. Ross se při tom setkal s dalšími vojáky, kteří patřili k přátelům Geoffreyho Charlese. Působili bezstarostně, vtipkovali, tiše se smáli, v tvářích měli dychtivý výraz a byli svorně připraveni na nadcházející krveprolití. Rosse uvítali přátelsky a zároveň s úctou, která se ještě prohloubila poté, co se dozvěděli, že nehodlá hrát v očekávané bitvě úlohu pouhého pozorovatele.

Náhle před sebou spatřili odhodlaně vyhlížející postavu na koni, následovanou skupinou důstojníků. Jezdci si proklestili cestu mezi snídajícími vojáky a přitom občas zazněla nějaká kusá, nenucená poznámka. Muž v čele však pokračoval dál, aniž se zastavil. Byl to vikomt z Wellingtonu, který ještě těsně před bitvou obhlížel frontu. Čekala ho obrana horského úbočí o délce devíti mil a jeho vojáci byli rozmístěni v terénu poměrně řídce. Posilovalo je však přesvědčení, že se mohou spolehnout na výtečného velitele.

Asi o deset minut později se francouzské bubny a trubky rozezněly mnohem zlověstněji a s prvními záblesky denního světla, které pronikly řídnoucí mlhou, se jako mohutná tmavá masa pohnulo po příkrém svahu vzhůru, směrem k britským pozicím, pětačtyřicet batalionů tvořených nejzkušenějšími vojáky v Evropě a dalších dvaadvacet tisíc záložníků.

Kapitola třetí

I

Druhé námluvy George Warleggana byly úplně jiné než ty předcházející. Po své půvabné první manželce začal prahnout ještě jako chladně uvažující mladík, pro něhož představovaly smysl života pouze hmotné statky, moc a obchodnické schopnosti. Přitom věděl, že Elizabeth je už zasnoubená s Francisem Poldarkem a že je pro něj ve všech směrech nedosažitelná – nejen kvůli její nadcházející svatbě, ale protože si dobře uvědomoval, že v jejích očích vůbec nic neznamená. Během následujících let se usilovně snažil přesvědčit ji, že se na něj může spolehnout – přinejmenším po materiální stránce – a podařilo se mu to. Necelý rok po Francisově náhlé smrti vsadil všechny své získané statky na jednu kartu a k vlastnímu překvapení uslyšel od mladé vdovy kýžené „ano“.

Úplně snadné to však tehdy nebylo a George si to jasně uvědomoval. Již dlouho před Francisovým úmrtím se Poldarkovi z Trenwithu ocitli v nouzi, ale po něm se jejich zoufalá finanční situace ještě zhoršila. Elizabeth zůstala sama a snažila se udržet domácnost pohromadě prakticky bez peněz, jen s minimální pomocí, a navíc na ní záviseli ještě čtyři lidé, včetně jejích churavějících rodičů. Nepředstírala, že si George bere z lásky. Její city totiž odjakživa patřily – ačkoliv vytrvale tvrdila opak – Francisově bratranci Rossu Poldarkovi. Pak se však provdala za něj, za George, a stala se nejen paní Warlegganovou, ale i matkou syna, jehož narození mu přineslo úplně nový pocit štěstí a naplnění a jeho strhující láska k manželce se ještě umocnila.

Toto štěstí však později otrávila ta stará čarodějnice Agatha, když mu naznačila, že Valentine není jeho, protože nevypadá jako nedonošené dítě narozené v osmém měsíci těhotenství.

Do té doby se všechny jeho zájmy točily výhradně kolem peněz, zajímal se pouze o obchodní záležitosti a snažil se a veškeré úsilí věnoval získání větší moci a většího majetku. Teď však zjistil, že se trápí víc, než by si kdykoliv předtím uměl představit.

Manželství uzavřené na jedné straně kvůli získání krásné šlechtické usedlosti a na druhé kvůli spolehlivému přísunu peněz, pocitu bezpečí a zajištění pohodlného života, většinou nepřekročí meze vytyčené takovýmto svazkem z rozumu. Jejich společné soužití však bylo úspěšné – nebo přesněji řečeno, postupně se stalo úspěšným. Elizabeth měla cosi jako obchodní cit a rovněž touhu vyšvihnout se na takovou materiální úroveň, jaká odpovídala Georgeovým podnikatelským a politickým ambicím. A on, pod dojmem této odezvy a mnoha dalších nečekaných stránek Elizabethiny povahy, s každým uplynulým rokem zjišťoval, že se jeho city k manželce ještě víc prohlubují. Teď už pochopil, že za jejich hádky, v některých obdobích velice vystupňované, mohl jen on a jeho neutuchající žárlivost na Rosse, vyhrocená pochybnostmi o Valentineově původu. Jenže právě v době, kdy se mezi nimi všechno vyjasnilo a konečně se zdálo, že se zbavili své zahořklosti a výčitek, protože i jejich druhé dítě přišlo na svět předčasně, a kdy měl pocit, že je čeká zářivá budoucnost, Elizabeth zčistajasna zemřela. Její smrt pro něj představovala krutou ránu. Ránu, z níž se nikdy úplně nevzpamatoval. Získání rytířského titulu, kterým měly vyvrcholit jeho ambice a pýcha, přišlo v době, kdy ho zasáhla největší ztráta v životě, a působilo na něj jako zlý, cynický žert. Jako kdyby mu někdo zavěsil kolem krku květinový věnec, který by se při prvním doteku ruky úplně rozpadl.

V prvních letech po Elizabethině smrti se proto úplně pohroužil do sebe a své zasmušilosti. Žil převážně s rodiči v Cardew a po otcově smrti tam zůstal jen s ovdovělou matkou. Denně však dojížděl do Trura, kde navštěvoval strýce Caryho, dohlížel na své obchodní zájmy a jakoby mimochodem získával další bohatství. Srdce však do své práce nevkládal. A ještě méně stál o společenské styky vyplývající z jeho kariéry v Parlamentu. Když se kdysi objevoval ve společnosti s Elizabeth po boku, pokaždé ho naplňoval pocit pýchy, ale teď neměl to srdce absolvovat sám bezpočet monotónních večírků a okázalých společenských akcí, na nichž se ve svých někdejších představách viděl vedle své ženy a o něž stál právě kvůli ní. Totéž platilo o jeho bývalých ambicích. Na rozdíl od svého odvěkého soka a nepřítele Rosse Poldarka nebyl jeho vstup do Parlamentu motivován snahou udělat něco užitečného pro jiné lidi, ale touhou získat něco pro sebe. Tak proč by se teď měl namáhat?

Několikrát uvažoval, že na své místo rezignuje a spokojí se jen s tím, že bude ovládat dva poslance za svůj volební okrsek St. Michael, ale když uplynuly první nejtěžší roky po Elizabethině smrti, byl nakonec rád, že to neudělal. Jeho poslanecké křeslo mu totiž přinášelo nejrůznější majetkové výhody a díky pobytu v Londýně se mu naskýtala možnost sledovat všechny důležité události v samém centru dění, což bylo mnohem cennější než se spoléhat na zprostředkované informace.

Rodiče na něj naléhali, aby se znovu oženil. Elizabeth jim nikdy nebyla úplně po chuti, ačkoliv se mohla pochlubit mnohem lepším původem než oni. Oceňovali sice její vlídnost a při vzájemném styku s ní vycházeli docela dobře, ale nelíbilo se jim, že její příliš vybraná výchova, která jí v jejich očích spíš škodila, není vyvážena takovými výhodami, jako jsou vlivné známosti. Bylo samozřejmě nesmírně smutné, že tak náhle opustila tento svět, ale takové věci se ženám stávaly naprosto běžně. Mateřství se odjakživa podobalo sázce do loterie. Hřbitovy byly plné žen a na každém večírku se objevovalo pár mladých vdovců, kteří si obhlíželi svěží neprovdané dívky a zvažovali, která z nich by dokázala co nejpříjemněji nebo co nejlépe zaujmout místo jejich zesnulých žen.

A což teprve George! Bohatý, ctěný – pokud ne ctěný, pak alespoň respektovaný; a ne-li respektovaný, pak přinejmenším obávaný – obchodník, bankéř, majitel hutí, a teď dokonce i rytíř! A teprve čerstvý čtyřicátník! Nejlepší partie v hrabství! Jedna z nejlepších partií v celé zemi! Mohl si vybírat podle libosti! Některé šlechtické rodiny to možná viděly jinak, ale bylo jich málo, a jak George stoupal po společenském žebříčku stále výš, jejich počet se snižoval. Roční smutek představoval maximum toho, co velelo společenské dekorum. Představa, že bude žít celé následující roky jako strýc Cary, jehož jediný životní zájem tvořily účetní knihy a úroky, byla pro George horší, než dokázal snést…

Jeho otec Nicholas Warleggan, který se domohl svého postavení prakticky z ničeho a položil základy, na nichž mohl jeho syn George vybudovat své impérium, pak už jen sledoval, jak celý jejich rodinný projekt úspěšně funguje, a plánoval, jak zužitkovat plody této prosperity. I on však mezitím zemřel – pouhý měsíc po Williamu Pittovi. Když předtím ležel nemocný v posteli a srdce mu bušilo rychlostí sto šedesát tepů za minutu, honilo se mu hlavou, proč vlastně necítí žádnou radost nebo aspoň uspokojení ze svých úspěchů. A napadl ho jen jediný důvod, který se za daných okolností nabízel: že jeho poslední předsmrtné myšlenky kalí synova neschopnost normálně reagovat na přirozená rizika manželského života.

Po manželově odchodu ze světa již Mary Warlegganová na syna tak často nenaléhala, aby se znovu oženil. Mohla si snad vdova v letech stěžovat, že má jediného syna u sebe doma? Mohla proti tomu něco namítat? Zvlášť když měl George dvě děti? Valentine byl sice dost zvláštní chlapec, ale nepochybovala, že se to v dospělosti spraví. Za důležité považovala, že má svá vnoučata stále u sebe. Valentine trávil doma všechny prázdniny a malá Ursula, její miláček, vyrůstala v Cardew, takže s ní byla neustále.

Toto uspořádání vyhovovalo i Carymu. Nikdy neměl Elizabeth rád, stejně jako ona neměla ráda jeho, protože si oba mysleli, že ten druhý má na George neblahý vliv. Teď už mezi synovcem a jeho strýcem nestála, takže se oba muži dokonce ještě víc sblížili. V prvním roce po Elizabethině úmrtí Cary navíc George zachránil před nerozumnými spekulativními investicemi. Čerstvý vdovec sice stále pevně svíral kormidlo svého podnikání, ale bolest z manželčiny smrti ho dočasně připravila o schopnost navigace.

Ty chvíle však už dávno minuly. V poslední době George znovu přišel aspoň částečně na chuť životu v Londýně a vrátila se mu touha pokračovat v rozsáhlejších podnikatelských aktivitách, které započal roku 1799. Spřátelil se s lordem Grenvillem, někdejším ministerským předsedou a nyní vůdčí osobností whigů, a občas ho navštěvoval v jeho cornwallském domě. Po nekonečných politických manipulacích, převlékání kabátů a čachrech s poslaneckými křesly, které následovaly po Pittově a potom i po Foxově smrti, se George postupně přidal k opozici. Ačkoliv vděčil za svůj rytířský titul Pittovi, nikdy nepatřil mezi jeho obdivovatele soustředěné kolem George Canninga. Byl totiž přesvědčený, že slabá a neobratná vláda toryů je odsouzená k brzkému pádu a že své zájmy ochrání lépe, když se spřátelí spíš s novými tvářemi než s těmi, které představují minulost.

Někteří z těchto mužů měli sice naprosto šílené představy o reformách a svobodě – například lidé jako Whitbread, Sheridan a Wilberforce – ale překousl to a nijak je nekomentoval, protože pevně věřil, že až se reformátoři dostanou k moci, budou na své vzletné ideály nuceni pod tlakem kabinetu a jeho potřeb zapomenout. A až nastane vhodný čas, možná i on sám dostane nabídku na nějakou nižší kabinetní pozici.

Na další svatbu však stále neměl ani pomyšlení. Zdálo se, že všechny své sexuální touhy neustále přetavuje v pracovní nasazení – při svém podnikání a v politickém angažmá. Během let se mu samozřejmě naskytly příležitosti užít si přízně té či oné žádoucí dámy, která si na něj políčila jako na dobrou partii, anebo kvůli tomu, že její manžel kamsi odjel a ona chtěla přidat do své sbírky další trofej. Pokaždé však váhal a nakonec se stáhl, buď z rozpaků, nebo z opatrnosti. Každé zkoušení zboží před koupí pro něj totiž zavánělo rizikem, že bude později k jeho pořízení dotlačen. A pokud šlo o druhý typ dam, nedovedl si představit, že se některá z nich bude s tváří potutelně zakrytou vějířem chlubit, že ho měla v posteli, a přitom možná kritizovat jeho zdatnost a zběhlost.

Jednou v roce nastával den, kdy téměř nikdy nevynechal návštěvu Trenwithu. Bylo to výročí jeho svatby s Elizabeth. Brali se sice na druhém konci hrabství, ale cítil potřebu strávit několik hodin v jejím starém domově, kde spolu prožili většinu letních měsíců manželského života a kde i zemřela, byť se mu tento dům odjakživa protivil, protože byl rodovým sídlem Poldarků a nikdy žádnému vetřelci neodhalil svou skutečnou tvář.

Vypravil se tam se svým podkoním i ráno dvacátého června roku 1810 a před polednem dorazil ke kostelu. Byl jasný slunečný den, ale z vnitrozemí foukal studený vítr, takže ve stínu bylo chladno. Stejný chlad a vlhko vyplňovaly prostor mezi náhrobními kameny na hřbitově, kde se mladá tráva, vysoká asi jednu stopu, prodírala skrz změť loňského plevelu. Na Elizabethině hrobě se rozrůstaly šlahouny obrovského ostružiníku, silné jako lodní lano. George do něj kopl špičkou boty, ale bez viditelného výsledku. „Na památku Elizabeth Warlegganové, milované manželky sira George Warleggana z Cardew, která odešla z tohoto světa 9. prosince 1799. Zemřela ve věku 35 let, poté co přivedla na svět svou jedinou dceru.“

Žádné květiny s sebou nepřinesl. Nikdy to nedělal. Měl pocit, že by to bylo pouze teatrální gesto, pramenící ze snahy působit důstojně. Člověk dokáže vzpomínat i bez okázalých symbolů. Kromě toho to považoval za plýtvání penězi, protože by tady kytici stejně nikdo neviděl, a navíc by za pár dní uvadla a nebyla by k ničemu.

Postaral se o to, aby jeho žena spočinula co nejdál od všech Poldarků, především od té hnijící mrchy Agathy, která jim přála jen to nejhorší. Mlčky postál u hrobu asi pět minut, oči upřené na vysoký žulový kříž, na němž se mezitím stačilo podepsat zdejší počasí. Písmena už nebyla tak zřetelná jako dřív a za pár let by je už nikdo nepřečetl. To se nikdy nesmí stát. Musí je nechat vyčistit a znovu vyrýt, tentokrát hlouběji. Celý hřbitov byl v ostudném stavu. Člověk by si myslel, že Poldarkovi věnují na jeho údržbu nějaké peníze, i když jejich hroby nepůsobily tak hrůzně jako ostatní. Reverend Clarence Odgers byl už tak starý a duchem nepřítomný, že v neděli vedle něj museli stát jeho žena nebo syn a připomínat mu, co má při bohoslužbě v daném okamžiku udělat.

Štolba Nankivell čekal s koňmi u vchodu na hřbitov. George se k němu vrátil, vystoupal na kamenné schůdky pro jezdce, nasedl na koně, uchopil otěže a beze slova zamířil k bráně Trenwithu.

Cesta byla stejně zarostlá jako hřbitov a George si při pohledu na ni umínil, že to bratrům Harryovým pořádně vytmaví. Na dva lidi, kteří měli udržovat dům i okolní pozemky v pořádku, byl Trenwith dost rozlehlý, ale George je podezíral, že polovinu času, který by měli věnovat práci, vysedávají u lahve a zpíjejí se do němoty. Měl je vyhodit už dávno, ale neudělal to, protože dobře věděl, jak se jich všichni lidé v okolí bojí a nenávidí je.

U vstupních dveří ho samozřejmě oba bratři očekávali a spolu s nimi manželka jednoho z nich. Povídalo se o ní, že se o ni Harryové dělí. Všichni byli samý úsměv, protože šlo o Georgeovu jedinou návštěvu v roce, před níž i tentokrát celé sídlo uklidili a vyčistili. Asi hodinu pak s nimi George procházel domem a občas vyštěkl odpověď na nějaké jejich vysvětlení či omluvu, ale většinou mlčel, pohroužený do starých vzpomínek. V duchu si vybavoval celé scény ze svého manželského života s Elizabeth. Potom o samotě poobědval v letním salonku. Připravili pro něj dobré jídlo a Lisa Harryová mu ho přinesla. Když se k němu přiblížila, ucítil z ní odér kafrových kuliček a myšiny. Celý dům páchl hnilobou.

Co na tom ale záleželo? Stejně nebyl jeho. Patřil hubenému, arogantnímu a nevraživému Geoffreymu Charlesovi, který teď bojoval kdesi v Portugalsku pod velením toho neschopného generála, který předtím sloužil v Indii. Pokud by ovšem Geoffreyho Charlese zastavila kulka, dřív než se Britové rozhodnou učinit přítrž všem těm ztrátám na životech a v panice se stáhnou jako sir John Moore, připadl by Trenwith jemu. Ale i kdyby k tomu došlo, záleželo by vůbec na tom, v jakém je stavu? Neměl sebemenší zájem znovu tady žít. Jedno však věděl jistě – nikdy by ho neprodal žádnému Poldarkovi.

Když dojedl, propustil oba bratry Harryovy i Lisu a znovu začal procházet domem místnost po místnosti. Téměř v každé z nich se mu vynořily z paměti nějaké mimořádné vzpomínky. Některé ho dojaly, ale přinejmenším jedna z nich v něm vyvolala doslova koncentrovanou nenávist. Potom se vrátil do prostorné haly a posadil se ke krbu, v němž předtím paní Harryová prozíravě zatopila, protože slunce ještě nestačilo prohřát silné zdi starobylého tudorovského domu. Dosud se nerozhodl, jestli tu zůstane do druhého dne. Většinou tu přenocoval a vracel se domů až následující den. Ložnice nahoře v patře – jeho ložnice sousedící s Elizabethinou – totiž vypadala nehostinně, a dokonce ani dvě ohřívadla v posteli mu neposkytovala záruku, že lůžkoviny nebudou vlhké. Předloni se tu nachladil.

Podíval se na hodinky. Ještě by se stihl vrátit přinejmenším do Trura, když ne do Cardew. Do setmění zbývalo několik hodin. Nechtělo se mu však znovu vyrážet na cestu a vytrhnout se z přediva vzpomínek, které se mu honily hlavou. Zapálil si dýmku – což dělával velice zřídka, protože nebyl žádný silný kuřák – a prohrábl oheň, takže dřevo zapraskalo a vyšlehly z něj prudké plameny. Georgeovi připomněly plivanec, který mu tenkrát uštědřila teta Agatha. V krbu hořelo dřevo ze starých jedlí. Kromě vysokých jilmů a několika borovic tu žádné jiné stromy nerostly, protože jen málo z nich obstálo ve zdejším drsném větrném počasí. Bylo vůbec s podivem, že si někdo zbudoval sídlo v takovém Bohem zapomenutém kraji. George předpokládal, že Geoffrey de Trenwith přišel ke svému jmění dokonce i v oněch dávných dobách díky těžbě rud. Stejně jako Godolphinové, Bassetové, Pendarvesové. A vystavěli si domy poblíž dolů, které se jim postaraly o bohatství.

Poprvé spatřil Agathu před více než pětatřiceti lety právě tady, v této hale. Francis ho ve škole pozval, aby u nich přespal. Už tehdy musela být jeho teta velice stará. Nemohl uvěřit, že přežila všechny své příbuzné v tomto domě a vydržela naživu tak dlouho, že otrávila první léta jeho manželství s Elizabeth. O mnoho let později seděla právě v tomto křesle, které teď stálo proti němu, když vešel do této haly a oznámil svému otci, že Elizabeth předčasně porodila syna a že se bude jmenovat Valentine, protože přišel na svět čtrnáctého února. Agatha na oba zasyčela jako had, nenávistně a škodolibě, jako by chtěla dát průchod svému vzteku vůči oběma Warlegganům, kteří se podle ní vetřeli do jejího rodového sídla, a své nenávisti k novopečenému otci, jenž se těšil z pěkného potomka. A při své ďábelské, vynalézavé povaze se dokonce pokusila najít v jejich uspokojení slabé místo, do něhož by zasela nějaké otrávené semínko zla v podobě podlého, hrozivého proroctví. Jejich syn se totiž narodil za úplného zatmění Měsíce. „S tím vaším synem, Georgi, bude jedna potíž. Bůh skoro nikdy nepřichází k dětem, co se narodily při zatmění Měsíce. Znám jenom dvě, a obě dopadly hodně zle!“

Seděla při tom právě tady, v tom křesle naproti. Připadalo mu zvláštní, že od té doby se její tělesná schránka scvrkla a zetlela, ale tenhle neživý předmět se čtyřmi nohami, ozdobně vyřezaný a očalouněný neznámým truhlářem žijícím za Jakuba II., tady zůstal úplně stejný jako dřív, nedotčený tou spoustou let. Během poslední hodiny sem obrovským oknem nezabloudil žádný sluneční paprsek, takže tu panovalo přítmí a mihotavý praskající oheň vytvářel v prostoru plném stínů zvláštní, tajuplné zrakové klamy. Když plameny pohasly, zdálo se, jako by Agatha stále seděla v křesle. Ta stará lidská páchnoucí troska, jejíž plesnivě šedé vlasy vykukovaly zpod nakřivo nasazené paruky, vychrtlina s uslintanými ústy, neustále slzícím jedním okem a zbytky řídkých zubů, které připomínaly náhrobní kameny, s pichlavýma očima a s dlaní přiloženou za boltec nedoslýchavého ucha. Možná že tu skutečně byla. Čert ji vem! Připadala mu v tu chvíli mnohem skutečnější než Elizabeth! Byla však mrtvá, zemřela v osmadevadesáti letech a on jí aspoň zabránil v podvodu, protože se chystala všechny oklamat, pokud šlo o její narozeniny…

Náhle uslyšel tichý krok a všechny nervy v jeho těle se napnuly k prasknutí. Vůbec se však nepohnul – nechtěl podlehnout svému dojmu, nechtěl připustit…

Rozhlédl se a spatřil vysokou plavovlasou dívku. Měla na sobě bílé šaty s jemným vzorkem, přepásané jasně červenou stuhou, a v ruce svírala kytici náprstníků. Když ho uviděla, zatvářila se stejně překvapeně jako on. Do ticha se ozvalo zapraskání polena, z něhož náhle odletěla hořící tříska, dopadla na podlahu a začala čadit.

„Kdo jste? Co chcete?“ obořil se na ni George drsným tónem, k němuž teď sahal jen zřídka, protože k tomu neměl důvod. Všichni lidé teď plnili jeho příkazy dostatečně rychle. Ale tohle zjevení, tenhle vpád do jeho soukromí…

„Promiňte,“ vyhrkla dívka. „Všimla jsem si, že dveře jsou otevřené, a napadlo mě, jestli je třeba nerozrazil vítr.“

„A co je vám do toho?“

Vyzařoval z ní zvláštní klid a vyrovnanost, které však nepůsobily jako projev přehnaného sebevědomí, ale spíš nechápavého podivu, že by ji někdo mohl podezírat z něčeho nekalého.

„No, někdy sem chodím,“ řekla. „Ty zdejší náprstníky jsou moc krásné. A nikdy předtím jsem neviděla, že by ty dveře byly otevřené.“

Vstal. „Víte, že neoprávněně vstupujete na cizí pozemek?“

Popošla k němu o pár kroků blíž, položila kytici na velký jídelní stůl a otřepala si ze sukně šatů pár drobných lístků a trochu pylu, které jí na ní ulpěly.

„Vy jste sir George Warleggan?“ zeptala se.

Z jejího přízvuku poznal, že to není prosté venkovské děvče, a v hlavě mu vyklíčilo děsivé podezření.

„Jak se jmenujete?“

„Já?“ usmála se. „Jsem Clowance Poldarková.“

II

Po návratu do Nampary Clowance zjistila, že nikdo není doma. Vstupní dveře byly otevřené, a tak vešla dovnitř, zahvízdala tři tóny – d, b, a – potom zase bleskově seběhla dolů a znovu zahvízdala. Když se nedočkala žádné odpovědi, proběhla s kyticí náprstníků přes kuchyň na zadní dvorek, napumpovala vodu do vědra a květiny do ní vložila. Použila k tomu tutéž pumpu, pod níž služka Prudie umyla její matku poté, co ji pán Nampary přivedl před šestadvaceti lety do domu jako vyzáblé, hladové, neotesané děvče. Teď byla z děvčete dáma, která zanedlouho krásně naaranžuje tyhle květy do vázy. Potom se její dcera vydala na obhlídku okolí.

Bylo příjemné odpoledne a Clowance při svém mládí ani necítila, že vítr je poněkud chladný. Letos přišlo jaro později a bylo sušší než obvykle, takže se obyvatelé Nampary a jejich pomocníci vypravili na Dlouhý lán kousek za domem a kosili trávu na seno. Asi v polovině louky spatřila skupinku mužů, k nimž přicházely dvě ženy. Okamžitě poznala matčinu tmavou hřívu a světle šedé šaty. Sekáči měli právě přestávku na občerstvení a Demelza s paní Gimlettovou se k nim blížily s velkým kameninovým džbánkem a hrnky. Muži odložili kosy a srotili se kolem paní Poldarkové, která se okamžitě chopila džbánku a každému z nich naplnila hrnek. Celkem jich bylo osm: Moses Vigus, Dick Trevail (nemanželský syn Jacka Cobbledicka, kterého mu porodila Nancy Trevailová), Cal Trevail (Nancyin syn narozený z manželského svazku), Matthew Martin, Ern Lobb, „Drobek“ Small, Sephus Billing a Nat Triggs. Když k nim Clowance došla, všichni se právě rozchechtali jakési Demelzině poznámce. Potom se usmáli a pokývali hlavou i na plavovlasou dívku a ona jim jejich úsměvy oplatila.

„Hrnek piva, slečno Clowance?“ zeptala se jí Jane Gimlettová. „Ještě ho tu dost zbývá, jestli máte chuť.“

Clowance ji měla, a tak si všichni chvíli povídali, dokud se muži nezačali postupně otáčet, váhavě brát do rukou kosy a vracet se k práci. Poslední se pohnul Matthew Martin, který se nikdy nemohl odtrhnout z místa, když se poblíž objevila Clowance. Nakonec se matka s dcerou pomalu vydaly zpátky do domu. Clowance nesla hrnky a Jane Gimlettová si vzala na starost džbánek, ale držela se za matkou a dcerou v diskrétní vzdálenosti.

„Vidím, že jsi zase bosa,“ poznamenala Demelza.

„Vždyť je léto.“

„Může se ti něco zadřít do chodidel.“

„Tak to vytáhnu. Jako vždycky.“

Bosé nohy bývaly častým tématem jejich drobných sporů. Pro Demelzu, která neměla až do svých čtrnácti let vůbec žádné boty, představovalo chození naboso cosi jako zpronevěru svému společenskému postavení, ale šestnáctiletá Clowance, která se narodila v domě venkovského šlechtice, to pokládala za projev svobody.

„Kde vlastně všichni jsou?“

„Jeremy je venku s Paulem a Benem.“

„Ještě není zpátky?“

„Asi dnes ryby moc neberou. A když se ohlédneš přes levé rameno, uvidíš paní Kempovou s Bellou a Sophií, jak se vracejí z pláže.“

„Aha. A papá?“

„Ten by tu měl být každou chvíli.“

„Nějaká porada v bance?“

„Ano.“

Dál už pokračovaly mlčky, a když došli k brance, opřely se o ni a společně počkaly na paní Kempovou a její svěřenkyně. Větřík jim čechral vlasy a nadzvedával sukně.

Bylo zvláštní, že se dvěma tak tmavým lidem, jako byli Ross a Demelza, narodila úplně plavovlasá dcera. Světlé vlásky měla od narození a nezdálo se, že by jí měly někdy ztmavnout. Jako dítě bývala hodně oplácaná a teprve během uplynulého roku, poté co dokončila školu paní Grattonové pro mladé dámy, podstatně zeštíhlela a zkrásněla, byť jí zůstalo dost široké čelo. Měla pěkně tvarovaná, pevná, ale jemná ústa, šedivé oči a otevřený pohled, který člověk u mladých dam v této době příliš často nevídal. Často se pro něco zapálila, ale stejně často její nadšení opadalo. Dvakrát z internátní školy utekla – ne že by se jí tam nějak zvlášť nelíbilo, ale měla pocit, že doma je spousta daleko zajímavějších věcí. Vítala každou nevšední událost, která se jí přihodila, a neváhala z ní neohroženě vytěžit, co se dalo. Demelza jednou Rossovi řekla, že jí dceřina tvář připomíná čerstvě vykvetlou sedmikrásku, a upřímně doufala, že ji nikdy nepoškodí prudký déšť.

Pokud šlo o Demelzu, její čtyřicáté narozeniny přišly a odešly a ona sama se snažila – zatím docela úspěšně – nemyslet na to, že jí přibývají léta a měla by trochu zvolnit tempo. Na „nekultivované stvoření“, jak ji kvůli jejímu původu často nazýval reverend Osborne Whitworth, vypadala velice dobře, daleko lépe než většina jejích urozených vrstevnic. Částečně díky odolné tělesné konstituci a částečně díky své povaze. V obličeji se jí objevilo několik jemných vrásek, které tam před patnácti lety nebyly, ale vyrýsoval je především smích. A protože se vlídně usmívala téměř neustále, nebyly téměř vidět. Pár vlasů na spáncích sice mělo sklon k šedivění, ale Demelza si koupila od pana Irbyho v St. Ann’s lahvičku čehosi, čím si skráně jednou týdně po umytí lehce přetírala. Před Rossem to však tajila, protože jednou prohlásil, že barvy na vlasy nesnáší.

Na svůj věk se cítila a vypadala jedině tehdy, když ji postihla migréna, která ji pravidelně sužovala každý měsíc před periodou. Za šestadvacet dní, kdy se těšila výbornému zdraví, obvykle přibrala, ale během dvoudenní mučivé bolesti hlavy pak zase všechno shodila, takže si vlastně držela stále stejnou váhu.

Bella ji už z dálky poznala a zamávala jí. Matka i sestra zase zamávaly jí.

„Mamá, proč Jeremy pořád chodí s kamarády na ryby, a nikdy nic nechytí?“

„Ale chytí, holčičko. Vždyť ty jeho úlovky pravidelně jíme.“

„Jenže je toho málo. Vyrážejí ven už po snídani a vracejí se až večer. A to, co přinese, bychom já nebo ty ulovily ve veslici za pár hodin!“

„Nejsou moc horliví. Žádný z nich. Možná jenom sedí celý den na slunci a utápějí se ve snech.“

„Možná. Jednou jsem se ho zeptala, ale odpověděl mi, že letos je tu o ryby nouze.“

„A nemůže to být pravda?“

„Jenže lidi ze Sawlu si myslí něco jiného.“

Ušly spolu ještě několik kroků.

„Mimochodem, natrhala jsem ti pár nádherných náprstníků.“

„Děkuju. Zastavila ses u Enysových?“

„Ano… ale potkala jsem jednoho tvého přítele, mamá.“

Demelza se usmála. „To může znamenat kohokoliv. Ovšem myslíš tím skutečného přítele?“

„Proč?“

„Protože mě zarazil ten tón, jakým jsi to vyslovila.“

Clowance si setřásla ze šatů mravence. „Byl to sir George Warleggan.“

Schválně nezvedla oči, protože vycítila, že matka vedle ní ztuhla.

„Kde?“ zeptala se Demelza.

„V Trenwithu. Úplně poprvé jsem tam uviděla hlavní dveře otevřené, a tak jsem vešla dovnitř… a tam… seděl v obrovské hale před čadicím krbem s vyhaslou dýmkou v ruce a s tak kyselým výrazem, jako by žvýkal pelyněk.“

„Viděl tě?“

„No, ano. Mluvili jsme spolu! Mluvili! Debatovali! Zeptal se mě, co tam sakra dělám, a já jsem mu to řekla.“

„Co jsi mu řekla?“

„Že má nejkrásnější náprstníky v celém širokém okolí, zvlášť ty růžové, které rostou u jezírka.“

Demelza si uhladila dlaní vlasy, ale vítr jí je znovu pocuchal. „A potom?“

„Potom se na mě ošklivě obořil. Tvrdil, že jsem neoprávněně vstoupila na soukromý pozemek a že bych se za to měla zodpovídat před soudem. A že zavolá svoje sluhy, aby mě vyvedli před bránu. Pak ještě další věci a tvářil se strašně rozzuřeně.“

Demelza se na dceru letmo podívala, ale nezdálo se, že by vypadala vystrašeně.

„Proč jsi tam chodila, Clowance? Vždyť jsme ti to zakázali. Jenom tím přivoláváš nepříjemnosti.“

„Nečekala jsem, že tam narazím právě na něj! Ale to nevadí. Nic zlého se nestalo. Přesvědčila jsem ho.“

„Chceš tím říct, že jsi mu na to odpověděla?“

„Samozřejmě že ne rozčileně. Velice důstojně. A velice trefně. Jenom jsem mu vysvětlila, že mě moc mrzí, když se chová tak hrubě ke své sousedce – a v jistém směru i příbuzné.“

„A co on na to?“

„Že žádná příbuzná nejsem, rozhodně ne jeho příbuzná, že nevím, o čem mluvím, a že bych měla radši odejít, než zavolá bratry Harryovy a nechá mě vyhodit.“

Paní Kempová se blížila. Bella a Sophie se rozběhly po pěšině a byly už asi padesát yardů od domu.

„Před otcem o té návštěvě v Trenwithu nemluv,“ přikázala dceři Demelza. „Víš, co ti řekl posledně.“

„Samozřejmě. Ale nemyslela jsem si, že to rozčílí vás.“

„Nemůžu říct, že by mě to vysloveně rozčílilo, drahoušku, ale je to víření zatuchlých bahnitých vod, které nesnáším. Nemůžu ti teď začít vysvětlovat… nemůžu ti vyprávět všechno, co udělalo z tvého otce a George Warleggana nepřátele, ani kvůli čemu všemu se propast mezi námi tak prohloubila. Určitě uslyšíš nějaké klepy…“

„No, ano. Že papá a Elizabeth Warlegganová do sebe byli kdysi zamilovaní. To je tak strašné?“

Demelza málem káravě svraštila čelo, ale pak si to rozmyslela a místo toho se zasmála.

„Když to takhle říkáš, tak ne… ale do jisté míry to stále pokračovalo. A pochop, že to… to člověku příliš nepomáhá. Ale –“

„Stejně jsem přesvědčená, že to mezi nimi vůbec nebylo takové jako mezi papá a vámi. Váš vztah je naprosto výjimečný. Mně se nikdy nepoštěstí získat takového muže, jako je on. A já se samozřejmě nikdy nedokážu podobat vám…“

Bella Poldarková, drobná, tmavovlasá a krásná, k nim přitančila a začala jim o překot vyprávět jakousi historku o mrtvé rybě, nebo co to bylo – o čemsi velkém, bílém a páchnoucím – co našli u šachty vedoucí z dolu Volnost. Chtěla tu věc přivléct domů, ale paní Kempová jí to nedovolila. O rok mladší Sophie Enysová, která Bellu mezitím dohonila, se přidala k jejímu vyprávění a obohatila ho o další podrobnosti. Demelza toho využila a sklonila se k nim, aby si nenápadně otřela zvlhlé oči. Lichotky od dětí ji totiž chtě nechtě pokaždé rozněžnily, a komplimenty od vždy upřímné, přímočaré Clowance neslýchala příliš často. Když se k nim konečně připojila i paní Kempová, všichni vešli společně do domu a Jane Gimlettová, která tam dorazila už chvíli před nimi, je přivítala čajem a oběma malým děvčátkům k němu připravila ještě koláčky.

Velká voda dětského štěbetání, která se kolem Demelzy a její dcery prohnala, teď už opadla a zklidnila se s vidinou občerstvení, a tak obě ženy nakonec také pomalu vykročily dovnitř. Byly stejně velké a po cestě domů ve větru, který se jim opíral do zad, měly obě rozcuchané vlasy, takže připomínaly jemné načechrané peří na ocasech mořských kajek.

Demelza se zeptala: „Takže tě z Trenwithu propustil bez úhony?“

„Ano. Nakonec jsme se nerozloučili tak zle. Nechala jsem mu tam část těch náprstníků.“

„Ty? Georgeovi? Dala jsi Georgeovi květiny?“

„Ano. Ale nestál o ně. Tvrdil, že si klidně můžou zvadnout na proklaté podlaze té zatracené haly, že je mu to jedno, a tak jsem našla jednu starou vázu, naplnila ji vodou a postavila na stůl. To je ale obrovský stůl! Nevzpomínám si, že bych někdy viděla něco podobného! Podle mě tam zůstane stát, i kdyby se celý dům zbortil.“

„A on ti to… dovolil?“

„No, násilím mi v tom nezabránil. Párkrát sice zavrčel jako podrážděný pes, ale podle mě spíš vrčí, než kouše.“

„Na to se nespoléhej,“ krotila ji Demelza.

„Takže jsem je naaranžovala – ačkoliv to neumím tak pěkně jako vy – a potom jsem mu uctivě popřála pěkné odpoledne.“

„A on na tebe znovu zavrčel?“

„Ne. Jenom na mě zíral. Pak se mě znovu zeptal na jméno. Tak jsem mu ho řekla.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poldark - Cizinec z moře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.