Robert Plomin

KÓD ŽIVOTA

Jak z nás DNA dělá to, kým jsme

Copyright © 2018 by Robert Plomin. All rights reserved.

Podle anglického originálu Blueprint: How DNA Makes Us Who We Are vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020.

Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Filip Drlík

Odborná spolupráce Ondřej Volný

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Tomáš Baránek

Obálka Richard Green

Fotografie na obálce Africa Studio/Shutterstock

Fotografie autora na obálce John Clark

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kod-zivota]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #kodzivota

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-093-4

PŘEDMLUVA

Co byste si pomysleli, kdyby vám někdo řekl, že se teď dá koupit věštecká koule, která dovede předpovídat například budoucí školní úspěchy, sklony k depresím nebo schizofrenii? Člověk se tomu až zdráhá uvěřit. O to víc by vás pak možná překvapilo, že umí předpovědět i vaši budoucnost od chvíle, kdy se narodíte, je naprosto spolehlivá, objektivní a stojí méně než tři tisíce korun.

Takové tvrzení vám může připadat jako další fráze ze světa populární psychologie, ve skutečnosti se ale zakládá na nejmodernějších vědeckých poznatcích. Tou věšteckou koulí je DNA. Naše schopnost vyčíst z DNA, kdo jsme a kým se staneme, se vynořila teprve v posledních třech letech díky rozvoji personální genomiky. Už brzy se díky této knize dozvíte, jak nám revoluce v genetice umožnila předpovídat naše psychologické přednosti a slabiny hned od narození. A jak dalekosáhlé důsledky má tento obrovský zvrat pro psychologii, společnost a také každého z nás.

Takové věštění z DNA je výsledkem stoletého genetického zkoumání toho, co nás dělá tím, kým jsme. Když se na začátku dvacátého století zrodila psychologie, zaměřovala se na to, jakým způsobem naše chování ovlivňuje okolí. Environmentální psychologie, tedy představa, že jsme tím, co se učíme, kralovala psychologii desítky let. Už od Freudových dob bylo rodinné prostředí (nurture)1 považováno za klíčový faktor v určování naší osobnosti. Genetikové však začali tento pohled v šedesátých letech dvacátého století přehodnocovat. Psychologické znaky od psychických chorob po duševní schopnosti se jistě v rodinách dědí, ale věda se postupně dopracovala ke zjištění, že podobnost mezi rodinnými příslušníky různých generací by mohla být dána nejen výhradně prostředím, ale také dědičností neboli genetikou, protože děti přebírají 50 % genů od každého ze svých rodičů.

Vědci pomocí dlouhodobých studií specifických vztahů, například dvojčat a adoptovaných dětí, od šedesátých let úspěšně shromažďují důkazy potvrzující, že genetika k psychologickým rozdílům mezi jedinci skutečně – a výrazně – přispívá. Její vliv není pouze statisticky významný, ale obrovský. V utváření naší osobnosti hraje dědičnost nejdůležitější roli. Psychologické rozdíly mezi námi vysvětluje lépe než všechno ostatní dohromady. Když v rovnici zohledníme vliv dědičnosti, zjistíme, že ty nejdůležitější vlivy prostředí — rodina a vzdělávání – ovlivňují rozdíly v našem duševním zdraví a studijních výsledcích jenom z necelých 5 %. Genetika oproti tomu určuje psychologické rozdíly z 50 %; a to nejen v duševním zdraví a studijních výsledcích, ale také ve všech psychologických znacích od osobnosti po duševní schopnosti. Nejsem si vědom jediného psychologického znaku, na jehož rozvoji by se genetika nepodílela.

Slovo „genetický“ může znamenat řadu věcí, ale v této knize označuje sekvenci DNA, tři miliardy článků spirálovité dvoušroubovice DNA, které po rodičích zdědíme v okamžiku početí. Když se pak zamyslíme nad tím, jak daleko do budoucnosti zasahují rozdíly zděděné už ve chvíli, kdy na úplném začátku našeho života vznikla první buňka, jde z toho člověku hlava kolem. Tyto rozdíly ovlivňují naše chování v dospělosti, kdy už jsou z oné jedné počáteční buňky biliony dalších. Nezměněné projdou dlouhými a spletitými vývojovými cestami mezi geny a chováním, pěšinami protínajícími expresi genu, bílkoviny a mozek. Síla genetického výzkumu vychází z jeho schopnosti odhalit vliv dědičných rozdílů v DNA na psychologické znaky, aniž by měl k dispozici informace o souvisejících procesech.

Pochopením významu dědičnosti však příběh vlivu DNA na naši osobnost teprve začíná. Vědci díky zkoumání geneticky výjimečných případů (například dvojčat nebo adoptovaných dětí) dospěli k řadě zásadních zjištění, protože dnes už na rozdíl od dřívějších dob dokážou oddělit výchovu (šířeji: prostředí) od dědičnosti. A svými poznatky mohou od základů změnit psychologii i všeobecné vnímání utváření osobnosti člověka.

K takovým převratným zjištěním se počítá i objev, že na dědičnosti závisí dokonce většina metrik prostředí používaných v psychologii (kvalita rodičovské výchovy, sociální zabezpečení a životní události). Jak je to vůbec možné, když prostředí samo žádnou DNA nemá? Jak si vysvětlíme později, význam genetiky se projevuje proto, že neexistují žádné izolované nástroje na měření vlivu prostředí, které by nijak nesouvisely s námi a naším chováním. Svoje zážitky si vybíráme, upravujeme, a dokonce i vytváříme zčásti na základě dědičných sklonů. To znamená, že korelace mezi metrikami výchovy a psychologickými znaky nemohou být nikdy přisuzovány výhradně vlivu prostředí. Ve skutečnosti za polovinu takových korelací zodpovídá dědičnost. Může se nám například zdát, že na psychologický vývoj dítěte má vliv výchova rodiny, ovšem pravda je taková, že rodiče v rámci výchovy reagují právě na genetická specifika svých potomků.

Druhým zásadním objevem na pomezí výchovy a dědičnosti je nečekanost, s níž prostředí utváří naši osobnost. Výzkum dědičnosti přináší nejlepší důkazy významu prostředí, protože dědičnost se podílí pouze na polovině psychologických rozdílů mezi lidmi. Faktory prostředí se po většinu dvacátého století označovaly jako výchova, protože vliv rodiny na náš vývoj byl vnímán jako nejdůležitější. Genetický výzkum dokázal, že to vůbec není pravda. Ve skutečnosti jsou totiž sourozenci vychovávaní ve stejné rodině stejně odlišní jako sourozenci vychovávaní v různých rodinách. Rodinná podobnost vzniká spíše vlivem naší DNA než sdílených zkušeností, jako je péče, láskyplné rodičovství nebo rozvrácená domácnost. Po stránce prostředí nás tedy neodlišují zmíněné systémové síly (rodina), ale náhodné zážitky. Význam tohoto objevu je nedozírný. Zážitky a zkušenosti nás sice ovlivňují, ale jejich účinky netrvají; a po těchto výmolech prostředí se odrazíme zpátky na svou genetickou trajektorii. Navíc to, co vypadá jako systematické dlouhotrvající účinky prostředí, jsou často odrazy genetických vlivů, které zapříčiňujeme sami, když si vytváříme zážitky odpovídající našim dědičným předpokladům.

Rozdíly v DNA zděděné po rodičích ve chvíli početí jsou spolehlivým a celoživotním zdrojem psychologické jedinečnosti. Představují kód, který rozhoduje o tom, kým se staneme. Genetický kód je vlastně plán. Není to samozřejmě totéž, co dokončená trojrozměrná konstrukce – nikdo z nás jako dvoušroubovice nevypadá. DNA jistě není všechno, ale je důležitější než všechno ostatní, co se týká stabilních psychologických znaků, které nás dělají tím, kým jsme.

Ve světle nových poznatků bude nutné radikálně přehodnotit rodičovství, vzdělávání a události formující náš život. První část Kódu života končí novým pohledem na to, co nás činí tím, kým jsme, a má obrovský a rozhodně i kontroverzní význam pro nás všechny. A také v ní předkládám inovativní pohled na rovnost příležitostí, společenskou mobilitu a strukturu společnosti.

K těmto důležitým poznatkům se podařilo dospět díky studiu dvojčat a adoptovaných dětí, při němž se vliv dědičnosti hodnotí nepřímo. Před dvaceti lety však nastala ve výzkumu DNA revoluce – vědci poprvé sekvenovali lidský genom a zmapovali přitom každý ze tří miliard úseků dvoušroubovice DNA. Více než 99 % z těchto úseků mají všechny lidské bytosti společné, jedná se v zásadě o kód základní lidské povahy. Zbývající necelé procento úseků DNA, ve kterých se lišíme, tvoří naši jedinečnou osobnost – jsou to naše duševní choroby, charakterové rysy a psychické schopnosti. Jde o kód pro naši jedinečnost. A na toto téma se zaměřuje druhá část Kódu života.

V posledních letech můžeme díky vědeckým pokrokům hodnotit každý z milionů dědičných rozdílů mezi lidmi napřímo a zjišťovat, které z nich jsou odpovědné za všudypřítomný vliv dědičnosti na psychologické znaky. Jedním z mimořádných zjištění bylo, že vlastně nehledáme pouhých pár rozdílů v DNA s obrovskými následky, ale spíše tisíce malých rozdílů, jejichž slabé účinky se společně zesilují a vytvářejí mocné prediktory psychologických znaků. Zatím na jejich základě dokážeme nejspolehlivěji předpovídat vznik schizofrenie a budoucí studijní úspěchy, ale každý měsíc přibývají genetické prediktory dalších psychologických znaků.

Z psychologického hlediska jsou takové rozdíly jedinečné, protože se v průběhu našeho života nemění, a dokážou tedy předpovědět naši budoucnost od narození. V případě duševní choroby tak už nemusíme čekat, až se v mozku nebo chování jedince projeví známky nemoci, a spoléhat se jen na zjišťování symptomů, protože DNA prediktory nám umožňují předpovídat duševní choroby dávno před nástupem poruchy. Tímto způsobem DNA prediktory napomáhají předpovídání a nakonec i prevenci problémů dříve, než způsobí rozsáhlé a těžko napravitelné škody. Tyto DNA prediktory jsou také jedinečné z genetického hlediska, protože poprvé v dějinách už nepředpovídáme průměrné riziko všech rodinných příslušníků, ale rizika jednotlivě pro každého člena rodiny. Vnímám to jako nesmírně důležitý posun, protože členové rodiny se geneticky výrazně liší. Z genetického hlediska se shodujete se svými rodiči a sourozenci z 50 %, což ale znamená, že jste zároveň z 50 % odlišní.

Současná zjištění o DNA jsou popsaná v druhé části Kódu života, kterou uzavírám vlastní předpovědí, jak nová éra DNA prediktorů promění nejen psychologii a společnost, ale i způsob, jakým vnímáme sami sebe. Výsledky i důsledky využití DNA prediktorů budou kontroverzní. Přestože se některým z těchto obav musíme věnovat, přiznávám, že jsem z nového vývoje naprosto zaujatě nadšený. Ale ať chceme, nebo ne, džin genomu vyletěl z láhve a zpátky ho nenacpeme.

Kód života se zaměřuje na psychologii ze dvou důvodů. Zaprvé, psychologie představuje esenci naší osobnosti, naší jedinečnosti. Většina stejných závěrů se týká i dalších věd, jako je biologie a lékařství, ale v psychologii má DNA revoluce osobnější význam.

Druhým důvodem je fakt, že jsem psycholog, který se už čtyřicet pět let zabývá genetickým výzkumem duševního zdraví a nemocí, osobnosti, psychických schopností a poruch. Když se člověku v životě podaří najít něco, co ho baví dělat, je to krásné. Do genetiky jsem se zamiloval ještě jako student magisterského oboru psychologie na Texaské univerzitě v Austinu na začátku sedmdesátých let. Podílet se na rozvoji moderního genetického výzkumu v psychologii v samém jeho počátku bylo vzrušující. Kamkoli jsme se podívali, tam jsme našli důkaz významu dědičnosti, což bylo úžasné zvlášť proto, že dědičnost byla v psychologii do té doby přehlížena. Měl jsem velké štěstí, že jsem byl na správném místě ve správnou dobu, a mohl jsem tak vnášet poznatky z genetiky do psychologie.

Na napsání Kódu života jsem čekal třicet let. Na otázku, proč jsem to neudělal dřív, mám pádnou výmluvu: Ke zdokumentování významu genetiky byl zapotřebí další výzkum, a tomu jsem se musel naplno věnovat. Když se nad tím ale zamyslím zpětně, musím přiznat ještě druhý důvod – zbabělost. Dnes to možná zní neuvěřitelně, ale před třiceti lety bylo profesionální studium genetického původu rozdílů v lidském chování a publikování zjištěných výsledků ve vědeckých periodicích nebezpečné. Totéž platilo, když člověk vyčníval z řad akademiků a mluvil o této problematice na veřejnosti. Změna ducha doby ale vytvořila mnohem příznivější podmínky k napsání této knihy. Moje čekání se ale přinejmenším z jednoho důvodu vyplatilo. Výsledný příběh je teď mnohem napínavější a naléhavější, protože revoluce výzkumu DNA pokročila způsobem, který si před třiceti lety nikdo nedokázal ani představit. A tak poprvé v historii můžeme DNA samotnou využít k předpovídání toho, kým jsme a kým se staneme.

Kód života představuje můj vlastní příběh i moji DNA, aby sdělení knihy bylo osobnější a abych vám přiblížil, jaké to je, když člověk dělá vědecký výzkum. Doufám, že se mi podaří vám předat zasvěcený pohled na vzrušující spojení genetiky a psychologie, které vyvrcholilo zároveň s revolucí výzkumu DNA. Přestože tato kniha vyjadřuje můj subjektivní pohled na to, jak z nás DNA dělá to, kým jsme, snažil jsem se předložit veškerý výzkum čestně a bez zkreslení. Čím více se ale budu vzdalovat od dat při zkoumání potenciálních následků nových zjištění, tím kontroverznější se některé otázky stanou. Mým cílem je říkat pravdu tak, jak ji vnímám, a neustupovat zdánlivé politické korektnosti.

Moje zaměření na význam dědičných rozdílů v DNA pravděpodobně přitáhne kritiku za znovuoživení debaty o dědičnosti versus prostředí dávno po obecném přijetí jejího konce. V průběhu své kariéry jsem vždy zdůrazňoval, že je to dědičnost a prostředí, nikoli dědičnost versus prostředí. Tím chci říct, že k psychologickým rozdílům mezi lidmi přispívají jak geny, tak prostředí. A díky přijetí myšlenky, že důležité jsou geny i prostředí, se rozvíjí výzkum na pomezí mezi dědičností a prostředím, což je velice produktivní oblast.

Mantra „dědičnost versus prostředí“ však přináší problém; riziko, že sklouzneme zpátky k chybnému názoru, že účinky genů a prostředí nelze rozpojit. Nikdo se nezdráhá přijmout fakt, že prostředí se podílí na tom, kým jsme, ale jen málokdo si uvědomuje, jak důležité jsou rozdíly v DNA. Na DNA jako na kód naší osobnosti se zaměřuji proto, že dnes víme, že rozdíly v DNA představují hlavní systematický zdroj psychologických rozdílů mezi lidmi. Účinky prostředí jsou důležité, ale v nedávných letech jsme se dozvěděli, že jsou převážně náhodné – nesystematické a nestabilní – což znamená, že s nimi nemůžeme moc dělat.

Doufám, že Kód života odstartuje debatu o těchto problémech. K plodnému hovoru je ale zapotřebí genetická gramotnost a tu se tato kniha snaží čtenářům poskytnout, zejména v souvislosti s komplexními psychologickými znaky. Nutná je tedy i určitá znalost DNA, statistiky jednotlivých rozdílů a technologického pokroku vedoucího k DNA revoluci. Všechny složité myšlenky jsem se pokusil vysvětlit co nejjednodušeji. V poznámkách na konci knihy najdete odkazy a dodatečná vysvětlení problematiky popsané v knize a nástin dalších témat. Jelikož jsou problémy zmíněné v Kódu života už samy dost složité, ovládl jsem se a nezabíhal jsem do výzkumu témat, která jsou sice fascinující, ale nejsou nezbytná k pochopení dědičných rozdílů v DNA a jejich vztahu k psychologickým znakům. Mezi tato nesmírně zajímavá témata, která jsem s těžkým srdcem oželel, patří evoluce, epigenetika a úprava genů.

Doufám, že tato kniha vám, čtenářům, předá mé nadšení ohledně tohoto významného okamžiku v dějinách psychologie; že vám přiblíží sdělení předchozích výzkumů, že DNA je hlavní systémová síla, kód, který nás činí tím, kým jsme. Pro náš život (rodičovství, vzdělávání a společnost) má obrovský význam. To vše je ale jenom příprava jeviště na hlavní představení, kterým bude schopnost předpovídat naše psychologické problémy a potenciál na základě DNA. Nacházíme se v bodě zvratu, kdy genetika od základů změní psychologii – vědecky i klinicky – a také samotný dopad psychologie na náš život. DNA je naše budoucnost.

PRVNÍ ČÁST

Proč je DNA důležitá

1

ROZPLÉTÁNÍ DĚDIČNOSTI A PROSTŘEDÍ

Všichni jsme si podobní v mnoha ohledech. Až na pár výjimek chodíme po dvou nohách, oči umístěné na přední části hlavy nám umožňují vidět ve třech rozměrech a především disponujeme darem řeči. V něčem se ale zjevně lišíme – fyzicky, fyziologicky a psychologicky. A o tom, jak se lišíme psychologicky, pojednává tato kniha.

Psychologové studují stovky znaků, což je pojem označující rozdíly mezi námi, které zůstávají napříč časem a situacemi konzistentní. Mezi tyto rysy patří rozměry osobnosti, jako je například citovost a míra energie, ale také znaky tradičně hodnocené jako poruchy, například deprese a schizofrenie. Zahrnují i kognitivní rysy, jako je obecná schopnost učení, často nazývaná jako inteligence, a specifické duševní schopnosti typu slovní zásoba a paměť, a k tomu i poruchy daných rysů.

Po většinu dvacátého století lidé předpokládali, že za psychologické znaky odpovídají faktory prostředí. Souhrnně se dané znaky nazývaly prostředí, protože Freudem počínaje byl jejich původ vnímán v rodinném prostředí. A protože se tyto rysy v rodinách skutečně předávají, bylo rozumné předpokládat, že za ně odpovídá rodinné prostředí.

Ale v rodinách se předává i dědičnost. Padesát let před objevem DNA jsme už věděli, že příbuzní prvního stupně – rodiče a jejich děti i sourozenci – jsou z 50 % geneticky podobní. Důvod, proč se psychologické znaky předávají v rodině, může tedy být jak dědičnost, tak prostředí. Ovšem často se zdráháme přiznat vliv dědičnosti, protože DNA je neviditelná a tichá, zatímco vliv rodinného prostředí, ať špatný, nebo dobrý, vidět, slyšet a cítit lze.

Jaký je tedy relativní význam dědičnosti a prostředí pro psychologické znaky? Nejprve krátce zvažte svoje názory na dědičnost a prostředí. Ohodnoťte následující znaky a potom se dozvíte, jak je průměrně hodnotili účastníci obdobného průzkumu a jaká je realita podle výsledků genetického bádání. Přestože se tato kniha věnuje psychologickým znakům, je užitečné začít jejich porovnáním s několika znaky fyzickými (barva očí, výška) a zdravotními (rakovina prsu, žaludeční vředy).

U následujících čtrnácti rysů ohodnoťte, do jaké míry podle vás genetické faktory ovlivňují odlišnost lidí – jinými slovy, jak dědičné podle vás dané rysy jsou. Pokud si myslíte, že na danou vlastnost nemá dědičnost žádný vliv, uveďte si u ní 0 %. Pokud si myslíte, že danou vlastnost určuje výhradně genetika, ohodnoťte ji 100 %. U některých vlastností možná nebudete vůbec tušit, jak moc se na ní podílí DNA, ale stejně si zkuste tipnout.

Tabulka 1. Do jaké míry (od 0 % do 100 %) jsou podle vás uvedené vlastnosti dědičné?

Barva očí

________

Výška

________

Hmotnost

________

Rakovina prsu

________

Žaludeční vředy

________

Schizofrenie

________

Autismus

________

Porucha čtení (dyslexie)

________

Studijní úspěchy

________

Verbální schopnosti

________

Paměť na obličeje

________

Prostorové vnímání (např. schopnost orientace)

________

Obecná inteligence (např. logické uvažování)

________

Osobnost

________

V tabulce 2 si můžete svoje odhady porovnat s výsledky průzkumu z roku 2017, při kterém se výzkumníci dotazovali pěti tisíc mladých lidí ve Velké Británii. V posledním sloupci jsou uvedené odhady sestavené na základě desítek let genetického výzkumu. Naznačují, že dědičné rozdíly v DNA se podílejí na našich psychologických odlišnostech zhruba z 50 %. Neboli dědičné rozdíly v DNA představují hlavní důvod, proč jsme tím, kým jsme. V další kapitole se dozvíte, proč tomu tak je, a v první části knihy se dočtete, jaký to všechno má význam pro psychologii a společnost.

Uvedených čtrnáct znaků jsem zvolil proto, že jsou obzvlášť dědičné. Významný genetický vliv byl zjištěn nejen u schizofrenie a autismu, ale také u všech druhů psychických chorob včetně afektivních poruch, úzkostných poruch, poruch pozornosti, obsedantně kompulzivní poruchy, disociativní poruchy osobnosti a závislosti na drogách. Obrovský vliv dědičnosti byl také potvrzen u všech rysů osobnosti a duševních schopností i nedostatků.

Ve skutečnosti už není příliš zajímavé dokazovat dědičnost dalších psychologických znaků, protože dědičné jsou všechny. Situace se tedy od dob environmentalismu v minulém století výrazně změnila. Nevím totiž o jediném psychologickém znaku, na němž by se nepodepisovala dědičnost.

Odhady vlivu genetiky se nazývají dědivost nebo heritabilita a tento pojem má v genetice přesně vymezený význam. Dědivost určuje, do jaké míry jsou rozdíly mezi jedinci zapříčiněné zděděnými rozdíly v DNA. Slovo „rozdíly“ hraje v definici klíčovou úlohu. Kód života vypovídá o tom, jak se lišíme psychologicky.

Existuje mnoho příbuzných slov, kvůli nimž panuje kolem dědivosti zmatek. Slovem „vrozený“ se označují obecné vlastnosti, které jsou z evolučního pohledu tak důležité, že se neliší, přinejmenším ne v celé škále prostředí, v nichž jsme se vyvíjeli. Všichni chodíme po dvou, máme oči na přední části hlavy a vnímáme díky tomu svět ve třech rozměrech. A všichni máme také základní reflexy – například mrkáme, když nám někdo foukne do obličeje. Takové vlastnosti jsou dané pevně 99 % naší DNA, která se mezi námi nijak neliší. Dědivost se oproti tomu týká zhruba 1 % DNA, které se mezi námi liší a přispívá k odlišnosti chování. Vrozené vlastnosti jsou sice naprogramované v DNA, ale nemůžeme se bavit o jejich dědivosti, protože se mezi jedinci neliší.

Slova jako „genetický“ a „dědičný“ a k tomu hovorové fráze jako „mám to v genech“ nebo „mám to v DNA“ se vztahují na cokoli, co nějak souvisí s DNA. Zahrnují jak těch univerzálních 99 % naší DNA, tak 1 %, v němž se lišíme. Zahrnují i mutace DNA, které nejsou zděděné ani předávané potomkům, například mutace kožních buněk způsobující rakovinu kůže.

Pokud mají slova víc významů a konotací, vědci hned spěchají vymyslet pro ně nové slovo, které má zcela přesný význam. A právě z toho důvodu vznikl šestislabičný pojem heritabilita (dědivost). Označuje míru, v jaké je dědičný určitý znak, jako například tělesná hmotnost. 70% dědivost hmotnosti tedy znamená, že 70 % rozdílů v hmotnosti různých lidí můžeme připsat rozdílům mezi jejich zděděnou sekvencí DNA. Zbývajících 30 % jsou systémové vlivy prostředí, jako je strava a pohyb, ale jak ještě uvidíme, rozdíly způsobené prostředím jsou nesystematické náhodné zážitky, nad nimiž nemáme téměř žádnou kontrolu.

Tabulka 2. Do jaké míry tyto znaky ovlivňuje dědičnost? V prvním sloupci jsou uvedené zprůměrované názory pěti tisíc mladých dospělých obyvatel Velké Británie. V druhém sloupci jsou výsledky genetického výzkumu.

Průměrná hodnocení pěti tisíc dotazovaných Britů

Výsledky genetického výzkumu

Barva očí

77 %

95 %

Výška

67 %

80 %

Hmotnost

40 %

70 %

Rakovina prsu

53 %

10 %

Žaludeční vředy

29 %

70 %

Schizofrenie

43 %

50 %

Autismus

42 %

70 %

Porucha čtení (dyslexie)

38 %

60 %

Studijní úspěchy

29 %

60 %

Verbální schopnosti

27 %

60 %

Paměť na obličeje

31 %

60 %

Prostorové vnímání (např. schopnost orientace)

33 %

70 %

Obecná inteligence (např. logické uvažování)

41 %

50 %

Osobnost

38 %

40 %

Dědivost bývá často chápána špatně. Například se nejedná o konstantu, jako je rychlost světla nebo gravitační tíhové zrychlení. Jde o statistiku popisující určitou populaci v určité době a zároveň s ní i konkrétní kombinaci vlivů dědičnosti a prostředí. Dalo by se to říct ještě jednodušeji – popisuje to, co je, ale nepředpovídá, co by mohlo být. U jiné populace nebo té samé populace v jiné době se může vyskytovat jiná směs vlivů dědičnosti a prostředí. A tyto rozdíly se odrazí v dědivosti. Například dědivost tělesné hmotnosti je v bohatších zemích, jako jsou Spojené státy, vyšší než v chudších zemích, jako jsou Albánie nebo Nikaragua. Obyvatelé bohatších zemí mají snazší přístup k rychlému občerstvení, vysokokalorickým pochutinám a tučnějšímu jídlu, což vede k vyšší dědivosti, protože se při takovém stravování odhalí genetické rozdíly v náchylnosti k tloustnutí.

Z tohoto nepochopení, jaký je rozdíl mezi tím, co je a co by mohlo být, a také z uvažování spíše nad osamoceným jednotlivcem než nad jednotlivými rozdíly v populaci vychází několik dalších běžných nedorozumění ohledně dědivosti. (Pokud se o tom chcete dozvědět víc, můžete si přečíst rozsáhlejší pojednání o tomto tématu v poznámkovém aparátu na konci knihy.) Prozatím je pro nás nejdůležitější informací shrnutí genetického výzkumu v tabulce 2, že dědičnost významně přispívá k rozdílům mezi lidmi.

Jak vaše hodnocení obstálo ve srovnání s výsledky genetického výzkumu? „Průměrná hodnocení“ v tabulce 2 ukazují, že většina lidí si roli dědičnosti uvědomuje. Ale mezi tím, co si většina lidí myslí, a tím, co nám říká výzkum, najdeme velké odchylky, které stojí za to prozkoumat.

Největší odchylka se objevuje u rakoviny prsu. V průměru si lidé myslí, že rakovina prsu je z větší části (z 53 %) dědičná, ale podle výzkumů je ze čtrnácti uvedených znaků dědičná nejméně (10 %). Jinými slovy, na tom, že některé ženy dostanou rakovinu prsu a jiné ne, se dědičnost podílí jen z 10 %.

Je to patrné na jednom jediném důkazu: Ženě, jejíž jednovaječné dvojče má rakovinu prsu, hrozí jen mírně vyšší riziko výskytu rakoviny prsu, přestože jednovaječná dvojčata jsou jako klony – sdílejí identickou DNA. Míra pravděpodobnosti onemocnění rakovinou prsu je u žen 10 %. Ale u žen, jejichž jednovaječné dvojče má rakovinu prsu, činí pouze 15 %. Přestože jde o 50% nárůst rizika oproti běžným ženám, znamená to, že v 85 % případů, kdy jedna ze sester onemocní rakovinou prsu, její jednovaječné dvojče rakovinu prsu mít nebude. Vzhledem k tomu, že jsou jednovaječná dvojčata po genetické stránce identická, neshodnou pravděpodobnost výskytu rakoviny prsu musí zákonitě způsobovat rozdíly ve vlivu prostředí.

Bohužel nevíme, o jaké konkrétní rozdíly ve vlivu prostředí se jedná. Výskyt rakoviny prsu mohou ovlivňovat systémové faktory, jako je strava, životní styl nebo jiná onemocnění, ale taky může jít o nedědičné mutace, ke kterým náhodně dochází v určitých buňkách v prsou. Nicméně důležitým poznatkem tohoto genetického výzkumu je velmi nízká dědivost v případě rakoviny prsu.

Proč si lidé myslí, že rakovina prsu je mnohem dědivější, než ve skutečnosti je? Většina lidí uvádí, že rakovinu prsu ohodnotili jako vysoce dědivou, protože se doslechli o objevení genů zodpovědných za rakovinu prsu. Ano, podařilo se najít pár dědičných rozdílů v DNA, které se spojují s rakovinou prsu, ale dané genetické odchylky se vyskytují vzácně a nemají vliv na celkovou populaci.

Přestože je rakovina prsu jedním z nejméně dědivých znaků, často ji způsobují rozdíly v DNA. Tyto rozdíly však nejsou dědičné. Když genetikové říkají, že je nějaký znak dědivý, mluví o dědičných rozdílech v DNA. Naprosto to odpovídá tomu, když se lidé domnívají, že barva očí je vysoce dědivá, tedy že se dědí po rodičích. Jde však o velmi úzkou definici genetického vlivu, protože nezahrnuje mnoho dalších, nedědičných rozdílů v DNA. Rakovinu prsu a mnoho jiných druhů rakoviny spouštějí mutace v DNA, ke kterým dochází náhodně v určitých tělních buňkách, například v prsou. Tyto chyby DNA nedědíme po rodičích a ani je nepředáváme svým dětem.

A oproti této velice úzké, ale konkrétní definici „genetiky“ jako dědivých rozdílů v DNA stojí definice prostředí – zahrnuje všechny vlivy kromě zděděných rozdílů v DNA a pojímá prostředí mnohem šířeji než obvyklé vlivy prostředí studované psychology. Pod toto širší prostředí spadá například rodina, okolí bydliště, škola, pracovní prostředí a vrstevníci. A jako v případě rakoviny prsu zahrnuje dokonce i nedědičné rozdíly v DNA. Zabývá se dokonce i prenatálními vlivy (vlivy působícími před narozením jedince), onemocněními a jídlem i pitím – zkrátka vším, co nezpůsobují dědičné vlivy DNA. V tomto smyslu se to, o čem mluví genetici, když se baví o prostředí, lépe hodí označit slovem „nedědičný“ (negenetický) vliv.

Další dvě největší odchylky mezi tím, co si lidé myslí o dědivosti, a tím, co nám o ní říká výzkum, se týkají tělesné hmotnosti a žaludečních vředů. Jedná se o opačné odchylky než u rakoviny prsu. Lidé se obecně domnívají, že hmotnost a vředy jsou nejméně dědivé fyzické znaky, ale podle výzkumů se naopak jedná o nejdědivější znaky. V průměru lidé v našem průzkumu hodnotili hmotnost jako ze 40 % a vředy z 29 % řízené dědivostí. Podle genetického výzkumu jsou však odhady dědivosti u hmotnosti i vředů kolem 70 %.

Když se lidí zeptáte, proč jim hmotnost a vředy připadaly méně dědivé než ostatní znaky, poví vám, že hmotnost je otázkou silné vůle a že vředy způsobuje stres. Síla vůle a stres podle všeho vycházejí z prostředí. Ale tyto domněnky jsou chybné a hned si vysvětlíme proč.

Co se hmotnosti týká, lidé si myslí, že vůle hraje hlavní roli, protože když přestanete jíst, pochopitelně zhubnete. Naše kultura často viní jedince trpící nadváhou, jako kdyby to byla jejich chyba, že nemají dost sebeovládání na to, aby nejedli. Ale přestože za 70 % rozdílů v hmotnosti mezi lidmi zodpovídají dědičné rozdíly v DNA, nijak to neodporuje tvrzení, že zhubnout může každý, když přestane jíst úplně. Každý zhubne, když najednou nebude mít přístup k potravě nebo si nechá podvázat žaludek. Jak jsme si už vysvětlili, genetický výzkum se nezaměřuje na to, co rozdíl může znamenat, ale na to, co rozdíl znamená v populaci. Genetický výzkum tedy spíše popisuje to, co je, než aby předpovídal to, co by mohlo být.

70% dědivost hmotnosti tedy znamená, že v průměru za rozdíly v hmotnosti mezi lidmi mohou převážně rozdíly v DNA, navzdory rozdílům ve stravě, pohybu a životním stylu různých jednotlivců. Někteří lidé přibírají snadno a mnohem obtížněji hubnou, a to určuje genetika.

A stejně tak neexistuje žádný důkaz pro podložení domněnky, že žaludeční vředy způsobuje stres. Žaludeční vředy ve skutečnosti způsobuje bakteriální infekce, což ale neznamená, že rozdíly v DNA nehrají žádnou roli. Na genetice totiž záleží hodně, pokud jde o rozdíly v náchylnosti k infekcím, a právě tak genetika ovlivňuje i náchylnost k přibírání. Geneticky řízené rozdíly v citlivosti na určité vlivy prostředí jsou důležité mechanismy, kterými genetické rozdíly vytvářejí biologické a psychologické rozdíly mezi lidmi.

A co tedy psychologické znaky? Pokud jde o posledních devět znaků na seznamu, jejich průměrné hodnocení je 36 %. Je poměrně vysoké, ale i přesto výrazně nižší než průměrný odhad 58 % z výzkumu.

Jedna z největších odchylek mezi hodnocením účastníků testu a výsledky výzkumů se objevuje u studijních úspěchů, na které se ve svém bádání zaměřuji já. Průměrné hodnocení v průzkumu činilo 29 %, ale genetické výzkumy konzistentně dokazují, že výkony v testech studijních úspěchů jsou v průměru ze 60 % dědivé. To znamená, že za více než polovinu rozdílů mezi výkony dětí ve škole zodpovídají zděděné rozdíly v DNA.

Za zprůměrovanými hodnoceními se ale ukrývá široká řada různých názorů. V tomto ohledu nejrůznoroději pohlížíme na psychologické znaky. Průměrné hodnocení autismu bylo například 42 %, ale 6 % zúčastněných z daného vzorku se domnívalo, že autismus je dědivý ze 100 % a 14 % účastníků se domnívalo, že není dědivý vůbec.

Pokud jste podcenili vliv dědičnosti na psychologické znaky, nejste sami. Názory na vliv genetiky na psychologické znaky se výrazně liší. A celkem 15 % lidí z daného vzorku ohodnotilo tyto znaky jako zcela nedědivé.

Najdou se ale také „environmentalisté“ domnívající se, že za těmito znaky nestojí dědičnost vůbec, a v jejich protikladu zase „hereditariáni“ věřící, že dědivé je všechno? V tomto případě to tak nebylo. Lidé, kteří se domnívali, že jeden ze znaků je vysoce dědivý, zároveň neměli stejný názor na ostatní znaky.

Výsledky tohoto průzkumu rozhodly o tom, s jakým přístupem napíšu tuto knihu. Když v minulosti psychologové a veřejnost jako celek odmítali význam vlivu genetiky, důkladně jsem získával a dokumentoval důkazy pro „výsledky genetického výzkumu“ ve sloupečku tabulky 2. Výsledky našeho průzkumu poukazují na to, že duch doby se změnil dost na to, abychom to už dělat nemuseli. Většina lidí přijímá, že DNA má vliv na psychologické znaky, přestože podceňují jeho rozsah.

Doufám, že moje chápání ducha doby je správné, protože jinak by bylo nutné přehodnotit obrovské množství výzkumů, celé desítky tisíc studií, protože jen v posledních pěti letech bylo publikováno více než dvacet tisíc souvisejících vědeckých prací. Kdybych v knize jenom shrnoval tyto výzkumy, bylo by to nudné, protože výsledné sdělení je pro všechny oblasti psychologie stejné. Z tabulky 2 vyplývá, že všechny psychologické znaky jsou výrazně dědivé, v průměru z 50 %.

Dědivost je tak všudypřítomná, že se daný jev začal označovat za první zákon behaviorální genetiky: U všech psychologických znaků se projevuje výrazný a významný vliv genetiky.

Výsledky našeho průzkumu poukazují na to, že už není nutné většinu lidí přesvědčovat o tom, že DNA má vliv na individuální rysy člověka. Takže v další kapitole nebudeme přehodnocovat horu důkazů stojící za „výsledky genetického výzkumu“ v tabulce 2, ale zaměříme se na metody a konkrétní výsledky, které vedly ke vzniku prvního zákona behaviorální genetiky.

V první části Kódu života si představíme některé z nejdůležitějších poznatků psychologie, které dalekosáhle přesahují odhady dědivosti. K těmto objevům vědci dospěli připojením genetiky k běžnému psychologickému výzkumu, jenž do té doby genetiku přehlížel. Nepředpokládali tedy už, že za naši osobnost zodpovídá pouze prostředí. Výzkumníci oddělili účinky dědičnosti a prostředí a podařilo se jim dosáhnout fascinujících výsledků, které naznačují, že bychom měli úplně přehodnotit způsob, jakým uvažujeme nad rolí dědičnosti, prostředí a jejich souhrou při utváření naší osobnosti.

2

JAK POZNÁME, ŽE Z NÁS DNA DĚLÁ TO, ČÍM JSME?

V oboru kognitivní psychologie se anekdoty a myšlenkové experimenty běžně používají k vystižení základních myšlenek, například chyb, které často děláme, když se řídíme jen intuicí. V neurovědách ke zvýraznění myšlenek stačí obrázky s rozsvícenými centry mozku. Evoluční psychologie také používá jednoduché popisy, protože její důkazy spočívají v průměrných rozdílech mezi druhy. Popis vlivů genetiky na psychologii je obtížnější. Genetika se totiž nezabývá tím, jak uvažujeme, jak obecně funguje náš mozek ani co jsme zač jako živočišný druh. Genetika vypovídá spíše o rozdílech mezi jednotlivci než mezi skupinami. Jde o esenci naší jedinečnosti.

K popisu genetického původu odlišností našich individualit anekdoty nestačí a myšlenkové experimenty nedávají valný smysl. K pochopení základu pro odhady genetického vlivu v předchozí kapitole je nutné se seznámit s metodami a analýzami, kterými vědci k výsledkům dospěli. Proto je zapotřebí zapojit i statistiku – statistiku individuálních rozdílů.

V této kapitole vysvětlím metody behaviorální genetiky na příkladu rozdílů v tělesné hmotnosti ze tří důvodů. Zaprvé i přesto, že je hmotnost fyzická vlastnost, jde o rozsáhlou oblast bádání v psychologii zdraví. Hmotnost představuje výsledek chování – co se rozhodneme jíst, kolik toho sníme a kolik pohybu dopřejeme tělu – a psychologie je věda zkoumající chování. Epidemie obezity je tedy v mnoha ohledech psychologický problém.

Zadruhé, jak jsme si ukázali v průzkumu v předchozí kapitole, lidé se domnívají, že hmotnost je mnohem méně dědivá, než ve skutečnosti je (40 % oproti 70 %). Doufám, že z toho důvodu budou důkazy pro 70% vliv o to zajímavější. A za třetí nikdo netvrdí, že by se hmotnost nedala přesně měřit. Naproti tomu měření psychologických znaků tak jednoznačné není. Například znaky osobnosti se obvykle posuzují podle samohodnocení a psychopatologické poruchy se diagnostikují na základě rozhovorů.

V případě hmotnosti vyvstávají všechny problémy spojené s pochopením původu psychologických znaků. Výchozím bodem genetické analýzy jsou rodinné podobnosti – vyskytuje se daný znak v rodinách? Co se hmotnosti týká, podobnost je tak silná, že ji můžete vidět na vlastní oči, když se zaměříte na rodiny, které znáte. Rodiče a sourozenci hubených lidí bývají zpravidla hubenější než většina populace. Kdyby se hmotnost nepředávala v rodinách, genetika by nemohla být důležitá.

Hmotnost se může v rodinách předávat vlivem dědičnosti nebo prostředí. Více než sto let spoléhaly genetické výzkumy na dvě metody rozpojování dědičnosti a prostředí – adoptivní a geminologickou (dvojčecí) metodu. Každá z nich má různé předpoklady, silné stránky i slabiny. Navzdory velikým rozdílům mezi touto dvojicí metod se výsledky studií dvojčat (včetně těch adoptovaných) shodují v jednoznačném závěru – oba přístupy potvrzují význam zděděných rozdílů DNA pro původ psychologických znaků.

SOCIÁLNÍ EXPERIMENT: ADOPCE

Jedním ze způsobů, jak rozplést dědičnost a prostředí, je najít příbuzné se stejným původem, ale jiným prostředím. Adopce vlastně představuje takový sociální experiment, který tímto způsobem ověřuje moc genetiky. Pokud k adopci dítěte dojde hned po narození, můžeme sledovat, jak podobné bude svým biologickým (genetickým) rodičům. Tito rodiče se svými dětmi sdílejí dědičnost, ale žijí v odlišném prostředí. Pokud za předávání hmotnosti v rodině odpovídá dědičnost, adoptované děti by se měly podobat spíše svým biologickým rodičům než těm adoptivním.

Adoptivní studie také představují přímý test vlivu výchovy. Pokud za předávání hmotnosti v rodině odpovídá rodinné prostředí, adoptované děti by se měly podobat spíše svým adoptivním rodičům. Stejně jako rodiče vychovávající své biologické děti, i adoptivní rodiče zajišťují rodinné prostředí pro svoje děti, což zahrnuje potravu a vzor zdravého nebo nezdravého životního stylu.

Nicméně rodiče a jejich děti dělí nejméně dvě dekády, co se věku týká, a vyrůstali každý v jiném prostředí. Proto se vliv rodinného prostředí dá zkoumat ještě lépe na příkladu nevlastních sourozenců. Zhruba třetina adoptivních rodin adoptuje dvě děti. Tyto děti mají různé biologické rodiče a nejsou geneticky spřízněné, ale vyrůstají ve stejné rodině. Pokud výchova zodpovídá za rozdíly v hmotnosti mezi jednotlivci, nevlastní sourozenci by v tomto ohledu měli být stejně podobní jako vlastní sourozenci.

Na začátku své kariéry jsem měl možnost provést adoptivní studii v době, kdy adopce bývala mnohem rozšířenější než dnes. V roce 1974, když jsem dostudoval doktorský program na Texaské univerzitě v Austinu, jsem dostal práci snů na Coloradské univerzitě v Boulderu s úvazky na Katedře psychologie a Ústavu behaviorální genetiky, což byl tehdy jediný ústav svého druhu na světě. Rozhodl jsem se provést dlouhodobou longitudinální adoptivní studii psychologického vývoje. Obecně pro nastupujícího profesora nebyl nejlepší nápad zahájit takový dlouhodobý projekt, protože nemohl přinést plody dost brzo na to, aby si jím člověk zajistil svoje místo a další kariérní růst. Ale já jsem nenapravitelný optimista.

Adoptivní studie jsou obzvlášť efektivní při rozplétání vlivů dědičnosti a prostředí, protože mohou zahrnovat „genetické“ rodiče, „environmentální“ rodiče a „geneticko-environmentální“ rodiče. Genetickými rodiči se rozumí biologičtí rodiče dětí předaných k adopci a environmentálními rodiči jsou adoptivní rodiče těchto dětí. Jako geneticko-environmentální rodiče se označují běžní rodiče, kteří se svými dětmi sdílejí geny i prostředí. Použití takového přístupu umožňuje mimořádné odhady vlivu genetiky a vlivu prostředí.

Ve Spojených státech docházelo k velkému množství adopcí na začátku sedmdesátých let. Bouřlivá šedesátá léta totiž přinesla sexuální revoluci. Procento dětí narozených svobodným matkám se od dob před rokem 1960 do sedmdesátých let ztrojnásobilo. Ačkoli americký Úřad pro kontrolu potravin a léčiv (FDA) v roce 1960 schválil hormonální antikoncepci a tu potom začalo užívat mnoho vdaných žen, svobodné ženy ji začaly v širším měřítku brát až v polovině sedmdesátých let. Potraty byly zakázané a svobodné matky se považovaly za společensky nežádoucí jev. Až teprve v roce 1973 rozhodl americký Nejvyšší soud v případu Roe vs. Wade o legalizaci potratu během prvního trimestru těhotenství. Potom ještě několik let trvalo, než začaly být legalizované potraty k dispozici.

Mladé svobodné matky, zejména ty věřící, se v sedmdesátých letech často rozhodovaly dítě porodit i navzdory své situaci, přesunout se do „domova pro neprovdané ženy“ a potom své dítě odevzdat k adopci. Děti odložené k adopci byly od svých matek odloučeny po prvním týdnu života a všechny záznamy o adopci byly tajné. Dnes už je adoptovaných dětí mnohem méně a většina adopcí je „otevřená“, což znamená, že biologičtí a adoptivní rodiče mohou být v kontaktu.

Během prvních měsíců v Boulderu jsem našel dvě soukromé nábožensky orientované adopční agentury v Denveru, které každý rok zprostředkovaly adopce několika set novorozených dětí. A k mému velkému překvapení obě agentury souhlasily se spoluprací na výzkumu.

Společně jsme vyřešili několik problémů. Nejtěžší bylo zachovat anonymitu a důvěrné informace matek a jejich dětí. Tyto mladé ženy, většinou náctileté (v průměru jim bylo devatenáct let), opustily domov, přátele i rodinu a porodily v tajnosti. Šlo jim pouze o to, vrátit se zpátky ke svému starému životu nezatíženému mateřstvím. Vypracovali jsme systém, ve kterém těhotné ženy neudávaly žádné osobní informace, aby s nimi nebylo možné udržovat kontakt.

Několik desítek těchto mladých žen žilo v druhé polovině těhotenství společně v domovech s pečovatelskou službou provozovaných adopčními agenturami. Měl jsem v plánu studii provádět na skupinách v určitých domovech. Snažil jsem se o nich během domluvené tříhodinové návštěvy dozvědět co nejvíc informací, protože podle naší dohody jsem je potom už nemohl nikdy kontaktovat. Použil jsem testy kognice a dotazníky na zjištění osobnostních rysů, zájmů a dovedností i psychických poruch. K tomu jsem shromažďoval informace o vzdělání a zaměstnání, kouření a užívání alkoholu, a také o výšce a hmotnosti.

Stejné testy a dotazníky jsem chtěl provést i s adoptivními rodiči dětí. A měl jsem v plánu navštěvovat adoptivní rodiče v jejich domácnostech, abych mohl zkoumat vývoj jejich dětí. Adopční agentury doporučovaly adoptivním rodičům hovořit se svými dětmi o adopci otevřeně. A jelikož tedy k adopci nepřistupovali s utajením, mohl jsem celý projekt vysvětlit skupinám potenciálních adoptivních rodičů. Většina byla spolupráci velice nakloněna. Myslím, že souhlasili tak nadšeně, protože sami chtěli sledovat, jak se jejich děti budou vyvíjet. Ačkoli na začátku sedmdesátých let bylo možné adoptovat mnohem více novorozených dětí než dnes, adopce nebyla snadná. Adoptivní rodiče například museli předložit důkaz o vlastní neplodnosti. Podstupovali podrobné pohovory ohledně svých důvodů pro adopci dítěte a museli souhlasit s tím, že jejich domácnost bude pravidelně navštěvovat sociální pracovník a bude posuzovat její vhodnost. Od kontaktování agentury po svěření dítěte do péče v průměru uplynuly tři roky.

A protože adopční agentury byly nábožensky orientované neziskové organizace, nevybíraly adoptivní rodiče na základě jejich majetku. Pouze požadovaly, aby byl alespoň jeden z rodičů praktikující křesťan. Adoptivní rodiče představovali rozumný vzorek amerických rodin, co se vzdělání a zaměstnání týká.

Dva roky jsem potom většinu víkendů trávil cestami z Boulderu do Denveru, kde jsem prováděl testy se skupinami svobodných matek. Od tohoto pozorného publika se daly informace získat snadno – ženy totiž několik měsíců žily pohromadě v komunitním domově, proto se často nudily. Se spoluprací souhlasila naprostá většina matek.

Genetický vliv rodičů na vývoj dítěte se dá odhadovat přímo podle podobnosti genetických rodičů a jejich dětí předaných k adopci. A v další fázi je zase možné získat přímý odhad vlivu environmentálních rodičů – adoptivních rodičů na adoptované děti. Díky získanému grantu jsem mohl zaměstnat výzkumníky, kteří mi vypomáhali s testováním, a zajistil jsem vzorek „kontrolních“ rodičů – rodičů, kteří vychovávali své vlastní biologické děti, tedy již zmiňovaných geneticko-environmentálních rodičů. Všichni souhlasili s podstoupením stejných testů jako biologické matky.

Mým cílem bylo zkoumat dvě stě padesát adoptivních rodin a dvě stě padesát kontrolních rodin v jejich domácnostech během celého dětství jejich ratolestí. Třetina adoptivních rodin adoptovala další dítě – ty jsem chtěl studovat také, a stejně tak i sourozence v kontrolních rodinách. Obzvlášť dychtivě a poprvé v adoptivní studii jsem chtěl zhodnotit rodinné prostředí pomocí dotazníků, rozhovorů a pozorování, včetně videozáznamů interakcí mezi rodiči a dětmi.

Tato studie, zvaná Colorado Adoption Project (CAP), ale neskončila u raného dětství zkoumaných dětí, protože její přínos se s každou vlnou hodnocení zvyšoval. Děti byly zkoumány v laboratořích ve věku sedmi, dvanácti a šestnácti let a následně prostřednictvím telefonátů. Ve věku šestnácti let více než 90 % dětí v projektu podstoupilo stejné testy jako jejich rodiče před šestnácti lety. V průběhu výzkumu byli hodnoceni rodiče i domácnosti pomocí dotazníků a telefonátů. Studie pokračuje dodnes, kdy je dětem už přes čtyřicet let.

Výsledky byly popsány ve čtyřech knihách a stovkách vědeckých prací. Tento projekt zajistil důkazy pro podporu prvního zákona behaviorální genetiky – že psychologické znaky výrazně a významně ovlivňuje genetika. Dokázali jsme například, že dokonce už v dětství je patrný vliv dědičnosti na inteligenci, na konkrétní kognitivní schopnosti včetně verbální zdatnosti, na prostorovou orientaci, různé druhy paměti, například paměti na obličeje, a také na schopnost číst už v sedmi letech. Genetický vliv byl prokázán také na povahové rysy kojenců popsané pozorovateli, zejména stydlivost. Hodnocení chování vyučujícími poukazovala na to, že je chování vysoce dědivé v adolescenci. Problémy s chováním prokázaly významný genetický vliv, který se ukázal při hodnocení problémů s pozorností rodiči a učiteli, například když děti uváděly, že se cítí osamělé.

Nejdůležitějším přínosem studie byl však objev některých „důležitých poznatků“, o kterých se dočtete v dalších kapitolách. Jednalo se například o první studii prokazující vliv genetiky na některé parametry prostředí. Jak může genetika ovlivnit prostředí? Odpověď najdete v další kapitole.

BIOLOGICKÝ EXPERIMENT: DVOJČATA

Je-li adopce sociální experiment oddělující vlivy dědičnosti od vlivů prostředí, dvojčata představují biologický experiment. A nejzřetelněji je dědivost v akci pozorovatelná u jednovaječných dvojčat. Jednovaječná dvojčata pocházejí ze stejného oplozeného vajíčka neboli zygoty, proto mají stejnou zděděnou DNA a proto se odborně nazývají monozygotní dvojčata. Zhruba každý třistapadesátý člověk je jednovaječné dvojče, takže je pravděpodobné, že jste v životě potkali alespoň jeden pár monozygotních dvojčat.

Pokud žádná jednovaječná dvojčata neznáte osobně, možná jste někdy slyšeli o některých slavných dvojčatech, jako jsou například Cameron a Tyler Winklevossovi, internetoví podnikatelé, kteří na Harvardu vytvořili sociální síť, jež byla podle jejich tvrzení inspirací pro Facebook. Možná jste také slyšeli o hráčích amerického fotbalu Ronde a Tiki Barberových. Nebo o nechvalně proslulých zločincích z londýnského East Endu padesátých let, Ronniem a Reggiem Krayových. Nebo o Ashley a Mary-Kate Olsenových. Tvrdí, že ve skutečnosti nejsou monozygotní dvojčata, přestože vypadají velmi podobně. Jejich tvrzení se však dá snadno ověřit testem DNA. Pokud se u nich objeví jakékoli rozdíly ve zděděné DNA, nemohou to být monozygotní dvojčata.

Kdyby byla hmotnost dědivá ze 100 %, monozygotní dvojčata by obě vážila stejně. A stejně jako v případě ostatních členů rodiny by podobnost hmotnosti u monozygotních dvojčat mohla být způsobena také rodinným prostředím. Nejdramatičtěji se dá genetický vliv otestovat zkoumáním monozygotních dvojčat, která byla oddělena krátce po narození. Děti v takových případech sdílejí stejné geny, ale jejich prostředí se zcela liší, takže jejich podobnost představuje přímý test genetického vlivu.

Odděleně vychovávaná dvojčata bývají samozřejmě velmi vzácný jev. Po celém světě bylo prozkoumáno pouze pár set dvojic. V těchto případech se však projevily úžasné příklady podobností. Jedním z prvních důkladněji probádaných párů byli „dvojčata Jimové“, kteří se narodili v Ohiu na konci třicátých let. Byli adoptováni odděleně ve věku čtyř týdnů různými páry, které nevěděly, že jejich dítě má jednovaječné dvojče. Jsou slavní, protože když se poprvé setkali v roce 1979 ve věku třiceti tří let, zaznamenali pozoruhodné podobnosti. Oba Jimové byli například dobří v matematice, ale špatní v mluvnici. Měli podobné koníčky – truhlařinu a technické kreslení. Oba začali v osmnácti letech trpět tenzní bolestí hlavy, ve stejné době přibrali pět kilogramů, oba měří 183 centimetrů a váží 82 kilogramů.

To jsou ale všechno anekdoty a ty se za data považovat nedají, byť jich může být sebevíc. Přestože monozygotních dvojčat vychovávaných odděleně na světě mnoho není, výsledky zkoumání takových dvojčat představují podporu pro další výzkumy poukazující na významný genetický vliv. Obecně vzato jsou monozygotní dvojčata vychovávaná odděleně téměř stejně podobná jako monozygotní dvojčata v jedné rodině. Což znamená, že jejich podobnost vychází z genetiky, a ne z prostředí.

Nejčastější metodou pro oddělování účinků genetiky a výchovy je zkoumání dvojčat vychovávaných společně. Dvojčata jsou pro vědu požehnáním, protože existují dva typy dvojčat. Celkově dvojčata tvoří zhruba 1 % všech narozených dětí. Jednu třetinu z tohoto 1 % potom tvoří jednovaječná dvojčata. Zbývající dvě třetiny jsou dizygotická neboli dvojvaječná dvojčata, protože pocházejí ze dvou zároveň oplodněných vajíček. Dizygotní dvojčata jsou geneticky podobná z 50 % jako obyčejní sourozenci.

Monozygotní i dizygotní dvojčata se vyvíjejí ve stejné děloze a zpravidla i ve stejném domě. Je-li tedy genetika důležitá pro určitou vlastnost, lze logicky předpokládat, že monozygotní dvojčata si budou podobnější než dizygotní. Pokud jednotlivé rozdíly pro určitý znak způsobují pouze zděděné rozdíly v DNA, u jednovaječných dvojčat by měla být korelace u konkrétního znaku 100% a u dvojvaječných dvojčat 50%. Kdyby na genetických rozdílech nezáleželo, jednovaječná dvojčata by si nebyla o nic podobnější než dvojvaječná.

V roce 1994 jsem obdržel vzrušující nabídku. Měl jsem se přestěhovat do Londýna a pomoct tam vytvořit mezioborové výzkumné centrum. Cílem tohoto centra bylo spojit genetické a environmentalistické strategie pro studium souhry mezi geny a prostředím při psychologickém vývoji, což vysvětluje, proč centrum nese tak dlouhý název – Social, Genetic and Developmental Psychiatry Centre (Centrum pro sociální, genetickou a vývojovou psychiatrii). A nadále vzkvétá pod Ústavem psychiatrie, psychologie a neurověd na King’s College London, kde působím dodnes.

Přesun mi dal příležitost zahájit novou dlouhodobou longitudinální studii, tentokrát zaměřenou na dvojčata. Chtěl jsem vytvořit obrovskou celostátní geminologickou studii, která dokáže rozpojit účinky dědičnosti a prostředí na psychologický vývoj. Když ale chcete něco takového dělat systematicky, je potřeba najít dvojčata v matrikách. Přestože jsem v Coloradu odstartoval studii zaměřenou na malé děti, ve Spojených státech by bylo těžké vytvořit celonárodní studii dvojčat, protože údaje o narození spravuje každý stát samostatně. Ve Velké Británii ale v roce 1993 matriky zdigitalizovali a také poprvé začali zaznamenávat, jestli je narozené dítě jedním z dvojčat.

Ve Velké Británii se každý rok narodí zhruba sedm tisíc pět set párů dvojčat. Mým cílem bylo ke studii přizvat rodiče dvojčat narozených v letech 1994, 1995 a 1996, abychom tak měli k dispozici vzorek více než dvaceti tisíc párů dvojčat. Chtěl jsem zkoumat psychologický vývoj dvojčat od narození a sledovat ho v průběhu dětství, adolescence i dospělosti, aby bylo možné zjistit, jak se vlivy dědičnosti a prostředí mění s věkem. Studii jsem pojmenoval Twins Early Development Study – TEDS (Studie raného vývoje dvojčat).

Studie odstartovala bouřlivě. Rodiče dvojčat se výzkumů účastní dvakrát ochotněji než ostatní rodiče, protože chápou, že dvojčata jsou výjimečná a že jejich studiem je možné posouvat vědecký pokrok. Do výzkumu se tak zapojilo více než šestnáct tisíc rodin s ročními dvojčaty. Připadá mi to ohromné, protože s dvojčaty mají rodiče daleko víc práce než s jedním dítětem. Tito rodiče tak byli vytížení, ale i přesto bez zdráhání souhlasili, že přispějí k výzkumu.

Metoda zkoumání dvojčat neboli geminologická metoda je založená na srovnávání jednovaječných a dvojvaječných dvojčat. Jak poznáte, jestli je dvojice dvojčat jednovaječná, nebo dvojvaječná? Vzhledem k tomu, že jednovaječná dvojčata jsou geneticky shodná, podobají se v mnoha ohledech, jako je výška, barva očí, barva vlasů a celkový vzhled. Lze je obtížně rozeznat od sebe, což jim může připadat pobuřující (když si je někdo splete se sourozencem) a často se tím mohou královsky bavit (když záměrně matou ostatní). Už jen prostá otázka vám dá více než 90% přesnost při rozhodování, zda jsou dvojčata jednovaječná: Jsou si podobná jako vejce vejci?

Na obrázku 1 je patrné, jak podobná jsou si jednovaječná dvojčata. Rosa a Marge jsou jednovaječná dvojčata, která se účastní studie TEDS už od svých dvou let. Rosa je dnes doktorandka podílející se na studii i jako výzkumnice. Marge zase studuje doktorský obor antropologie. Oproti tomu dvojvaječná dvojčata si nejsou o nic podobnější než běžní sourozenci, jak dokazují sestry z TEDS ve spodní polovině obrázku 1. Polovinu párů dvojvaječných dvojčat tvoří rozdílná pohlaví. Vzhledem k tomu, že jednovaječná dvojčata se vždy rodí se stejným pohlavím, dvojvaječná dvojčata stejného pohlaví představují lepší skupinu ke srovnání.

Poté přichází na řadu test DNA. Jednovaječná dvojčata mají stejnou sekvenci DNA, ale rozdíly v DNA u dvojvaječných dvojčat tvoří 50 %. Pokud se tedy u páru dvojčat vyskytují rozdíly v DNA, nemohou to být jednovaječná dvojčata. Proto jsem dříve zmínil, že otázka, zda jsou dvojčata Olsenova monozygotní, se dá vyřešit jednoduše testem DNA. Projekt TEDS shromáždil vzorky DNA od více než dvanácti tisíc dvojčat, což mělo mnohem větší přínos než jen ověření, zda jsou dvojčata monozygotická, nebo dizygotická. Studie TEDS se tak dostala do čela revoluce DNA.

Obrázek 1 Jednovaječná a dvojvaječná dvojčata

Rodiny zapojené do TEDS jsme přizvali ke spolupráci, když jejich dvojčata byla stará dva roky, tři roky, sedm, osm, devět, deset, dvanáct, čtrnáct a šestnáct let. Dnes zkoumáme dvojčata vstupující do dospělosti ve věku jednadvaceti let. Na rozdíl od projektu CAP, který zahrnoval pouze pět set rodin, nebylo možné navštívit tisíce dvojčat v projektu TEDS v jejich domácnostech. Nouze si ale žádá kreativní řešení, a tak jsme vytvořili nové způsoby hodnocení vývoje dětí na dálku. Když byly ve věku dvou, tří a čtyř let, zaměstnali jsme rodiče dvojčat testováním vývoje kognitivních a verbálních schopností jejich dětí. Když bylo dětem sedm let, sestavili jsme testy kognitivních schopností, které jsme prováděli s dvojčaty po telefonu. Ve věku deseti let už byl v britských domácnostech internet dostatečně rozšířený na to, abychom mohli kognitivní testy řídit online. Od té doby všechna hodnocení probíhají po internetu.

Vytvořili jsme také webové testy kognitivních dovedností vyučovaných ve škole, konkrétně čtení a matematiky. Navíc jsme mohli využít data o dvojčatech v programu TEDS z britské Národní žákovské databáze obsahující standardizované hodnocení studijních výsledků všech dětí ve věku sedmi, jedenácti a šestnácti let v anglickém jazyce, matematice a přírodních vědách.

Přestože se TEDS zaměřoval na vývoj kognitivních a verbálních schopností, shromažďovali jsme také data pomocí dotazníků pro rodiče, učitele a nakonec i samotná dvojčata. Dotazníky obsahovaly otázky o psychických problémech, zdraví a prostředí doma i ve škole.

Celkově se dataset projektu TEDS skládá z pětapadesáti milionů položek informací získaných od rodičů, vyučujících a dvojčat v průběhu dvaceti let. Poznatky z TEDS byly zpracovány ve více než třech stech vědeckých pracích a třiceti disertačních pracích. TEDS stejně jako CAP dokázal, že mnoho znaků (některé navíc k těm zkoumaným v CAP) se řídí prvním zákonem behaviorální genetiky. Například v oblasti kognitivních schopností jsme zjistili, že úspěšnost dětí ve všech školních předmětech, od humanitních po přírodovědné, je vysoce dědivá. Také jsme zjistili, že dědivé jsou i určité aspekty čtení (například fonetika) a jazyka (například schopnost plynule ovládat jazyk). Poprvé se tak podařilo dokázat, že vysoce dědivé jsou i individuální rozdíly při učení cizího jazyka. Do hloubky jsme se zaměřili na aspekty prostorové orientace, například na schopnost orientovat se podle mapy. Výsledkům vládla všudypřítomná dědivost.

V oblastech osobnosti a psychopatologie jsme zkoumali i další vlastnosti mimo ty zmíněné v předchozí kapitole. Například jsme zjistili významnou dědivost pro nedostatek empatie a nezájem o ostatní v dětství – takzvané znaky bezcitnosti a necitlivosti (CU), které jsou považovány za jeden z raných projevů psychopatie. Vysoká dědivost byla také objevena v případě symptomů hyperaktivity a nepozornosti, dvou součástí poruchy pozornosti s hyperaktivitou (ADHD). Zkoumali jsme mnoho aspektů kvality života, jako je například spokojenost a štěstí, opět s podobnými výsledky prokazujícími významnou dědivost.

Adoptivní studie jako CAP a geminologické studie jako TEDS mají při odhadování genetického vlivu různé slabé i silné stránky. Navzdory těmto rozdílům ale oba typy studií potvrzují stejný závěr – že genetický vliv na psychologické znaky je významný. První zákon behaviorální genetiky je tak dobře zdokumentovaný, že v tomto bodě už využíváme adoptivní a geminologické studie nejen k odhadům dědivosti.

Stejně jako v případě CAP bylo nejdůležitějším přínosem TEDS jeho role v objevu „důležitých poznatků“, o kterých se dočtete v dalších kapitolách. Například TEDS dokázal, že to, čemu říkáme poruchy, se geneticky neliší od běžného rozsahu odchylky. Přestože se to možná nezdá být tak vzrušující, tento poznatek má dalekosáhlý význam pro klinickou psychologii. Znamená to totiž, že neexistují žádné poruchy, že „abnormální je normální“ (tento název nese jedna z dalších kapitol).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kód života.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.