Jan Bauer

Věčný je jen Bůh

V tajných službách Otce vlasti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2015, 2017, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2015, 2017, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9333-9 (epub)

ISBN 978-80-243-9334-6 (mobi)

Kniha první

CÍSAŘ TÁHNE DO VÁLKY

Kdož pak budete kralovat po mně, ozdobeni korunou královskou, pomněte, že i já jsem kraloval před vámi a že jsem obrácen v prach a v hlínu červů. Podobně i vy upadnete v nic, přecházejíce jako stín a jako květ polní. Co je platna urozenost nebo hojnost věcí, není-li přidáno čisté svědomí s pravou vírou a s nadějí na svaté vzkříšení?

Karel IV. Lucemburský ve svém Vlastním životopise

Léta od narození Ježíše Krista 1370

I

Dominikán Pavel klečel před oltářem, ponořen do soustředěného rozjímání. Takové chvíle mu přinášely tolik potřebné uvolnění, myšlenky nacházely ten správný směr a připadalo mu, jako by v těch chvílích osvobozujícího ticha dostávaly křídla. Měl toho rozhodně zapotřebí. Byl na cestě do Říma ke Svatému otci s poselstvím svého přítele, císaře a krále Karla, a zároveň se hlásil do papežských služeb. Právě tahle dvoudomost, kterou mu oba jeho na sebe vzájemně nevražící zaměstnavatelé – císař a papež – vyčítali, byla problémem, jenž v něm vyvolával jistou roztrpčenost a vnitřní rozervanost. Místo toho, aby císař a papež společně vedli křesťanský svět, dostávali se do malicherných sporů, což dominikánovi vadilo především u Lucemburka, jehož považoval za velkorysého a moudrého. Na druhou stranu se Karlovu chování nemohl příliš divit. Urban V. nebyl právě vhodnou osobou na svatopetrský stolec. Tento původně benediktinský opat z Marseille byl sice nadmíru zbožný, ale nevyznal se v jemné diplomatické hře, jaká byla pro náměstka Kristova nezbytná, a leckdy příliš podléhal svým pudům a vášním. Navíc poté, co zemřel Pavlův přítel, kardinál Albornoz, ztratil svého nejzdatnějšího obránce. A to v době, kdy tajná sekta Uhlířů stále představovala trvalé a alespoň na italské půdě všudypřítomné nebezpečí! Jestlipak ještě žije onen obávaný Doktor, který měl mimo jiné na svědomí smrt třetí Karlovy manželky Anny Svídnické? Pavel už o něm dlouho neslyšel, ale to nemuselo nic znamenat. Kdykoliv se dal čekat nový úder tohoto velmistra temných úkladů. Však také papež, rodem Francouz, tedy pro Uhlíře nenáviděný cizinec a uchvatitel Svatého stolce, vážně pomýšlel na návrat do Avignonu. V Římě se totiž necítil bezpečně. Jenže o tom Pavel mnoho nevěděl. Spěchal ke Svatému otci s císařovým vzkazem naléhajícím, aby neopouštěl Věčné město. „Jestli se, Svatosti, vrátíte do Avignonu, bude to znamení vaší porážky,“ psal Karel ve svém poselství. Vezme si však vlastní důležitostí posedlý Urban V. jeho slova k srdci? Poslechne ho? Dominikán Pavel o tom vážně pochyboval, přesto doufal, že jeho mise nebude tak docela marná…

Uprostřed hlubokých úvah ho do přítomnosti vrátil nenadálý hluk, nebo spíše jen trochu hlasitější šramot. Kdosi nedaleko od něj snad zakopl nebo se prudčeji otočil, každopádně chvíle rozjímání byla tatam a dominikán pohoršlivě zvedl hlavu, aby se podíval, kdo ho to vlastně vyrušil. Chrámová loď se utápěla v šeru, do něhož pronikalo denní světlo úzkými okny s barevnými vitrážemi, a díky tomu získával interiér kostela svatého Tomáše přízračnou tajemnou atmosféru. Na nástěnných freskách, sochách a deskových obrazech to rozehrávalo uchvacující hru barev, která spolu s vůní kadidla a tajícího vosku hořících svící vytvářela ideální prostředí pro zbožné vytržení. Když se Pavel podíval po příčině rušivého zvuku, zprvu viděl jen změť barevných skvrn a teprve postupně se jeho oči dokázaly natolik zaostřit, aby rozlišily předměty v blízkém okolí. A právě tehdy na okamžik spatřil povědomou mužskou tvář. Byl to jen mžik, jen chvilka, než se ten cizí obličej zase propadl do tmy a chrámovou lodí se rozezněly tiché, vzdalující se kroky číchsi škorní. Kdo to jenom je, napadlo Pavla a puzen zvědavostí vstal, přežehnal se křížem a vydal se za rychle mizející siluetou. V duchu si přitom vyčítal, že jeho hlava je už stará a unavená. Zatímco dříve by hned věděl, koho to spatřil, dokázal by povědomou tvář spojit s konkrétním jménem, teď tonul v rozpacích a nebyl si jist. Ale o to větší ho hnala zvědavost. Letitá zkušenost špeha ve službách papeže či císaře a kdysi před mnoha lety i Svaté inkvizice se v něm nezapřela a jakýsi podvědomý signál ho vyzval k tomu, aby se co nejrychleji snažil zjistit, co je ten neznámý známý vlastně zač. A tak rychle vyšel z kostela na nevelký rynek obklopený výstavnými, byť už trochu omšelými paláci, jaké se stavěly jen zde, pod Alpami na severu Itálie.

Oproti tichu chrámu tady panoval náramný hluk, ze všech sil křičeli prodavači ryb a ovoce, řezníci hlasitě nabízeli porcované maso a pekaři chlebové placky a preclíky, své zboží vychvalovali brašnáři a sedláři a do toho volal jakýsi potulný mnich v ukoptěném hnědém hábitu menších bratří, že přijde konec světa. Pavel se rozhlédl po osobě, která ho v kostele vyrušila z rozjímání, ale než stačil očima přehlédnout celý rynek, ozvala se za jeho zády hromová rána, tlaková vlna s ním smýkla na hrbolaté dláždění a snesla se na něho sprška skleněných střepů z rozbitých oken. Kupecké stánky popadaly a jejich majitelé se všemožně snažili chránit svoje zboží.

„Konec světa!“ zavyl potulný mnich. „Hospodin udeřil ve spravedlivém hněvu! Strachujte se, ubozí hříšníci!“ ječel a hlas mu samým rozčilením přeskakoval. Jeho jekot Pavla dokonale probral z počátečního omámení. Pokusil se postavit na nohy a vida, šlo to! Ohlédl se a viděl, jak rozbitými okny se z kostela svatého Tomáše valí dým. Teprve teď mu docházelo, co se stalo. Kdosi, zřejmě ten, jehož tvář mu byla povědomá, zapálil v chrámové lodi nálož benátského černého prachu. Jistě se tak nestalo náhodou. Právě on, dominikán Pavel, agent ve službách císaře Karla a papeže Urbana, se měl zřejmě stát obětí tohoto výbuchu. Nebylo pochyb, ta tvář, ta povědomá tvář byla tváří obávaného Doktora, předáka Uhlířů. Znamená to tedy, že ho sledují, že mu jsou v patách, a pokud se jim to nepodařilo tentokrát, jistě pokus o jeho zabití zopakují.

Pavel rychle uvažoval a napadlo ho, že aby se zbavil Uhlířů, mohl by předstírat svou smrt. Bude se muset vrátit do kostela a na místě výbuchu zanechat svůj černý plášť nebo něco jiného za svého oblečení, aby vznikl dojem, že tu byl roztrhán člověk. Na rynku nyní vládl naprostý zmatek. Jistě sem brzy dorazí městská milice, pak už nebude mít na nic čas. Dominikán přeskočil několik povalených stánků, pošlapal rozsypaná jablka a hrušky, a zatímco ostatní lidé prchali opačným směrem od kostela, on vklouzl do chrámové lodi. Ještě byla plná čpavého dýmu, nejdříve zakopl o převrácenou lavici a přes podrážku opánků ucítil skleněné střepy. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval a zjistil, že největší spoušť je po pravé straně oltáře, kde vybuchlá nálož napáchala největší škody. Přímo v podlaze z mramorových desek zela temná díra, výbuch zřejmě odkryl vstup do hrobky. Kolem se válely výbuchem povalené sochy světců, některé s utrhanými údy a hlavami, a potrhané praporce. Pavel rychle svlékl svůj černý plášť a mnišskou kutnu a zůstal jen v košili a ve spodkách. Plášť a kutnu pak nožem trochu rozpáral, aby to vypadalo, že je rozerval výbuch a pohodil je na okraj otvoru do podzemní hrobky. Nyní se bude muset nenápadně dostat do hostince U Červeného srdce, kde má uložena svá zavazadla, a převléci se do světského šatu. Vzhledem ke zmatku, který jistě po výbuchu v ulicích zavládl, to nebude nijak obtížné. Vydal se chrámovou lodí zpátky k východu. Jenže v té chvíli ho zaskočil nenadálý křik.

„To on to způsobil!“ zvolal chlapík v modrém kabátci městské milice a namířil na něj svoji sudlici.

„Mýlíš se, synu,“ vlídně se usmál Pavel a honem přemýšlel, jak se dostane z této nepříjemné situace. „Výbuch černého prachu mi zničil oděv. Jsem vyslanec císaře Karla…“

„Lžeš,“ obořil se na Pavla druhý z mužů městské milice, podle klobouku s peřím a mečem po boku zřejmě její velitel. „Jak to, že nejsi zraněn, když prý máš zničený šat. Nepochybně to ty máš na svědomí znesvěcení kostela svatého Tomáše!“

„Mohu se prokázat listinou císaře Karla,“ opáčil klidně Pavel, ale v té chvíli si uvědomil, že dotyčný dokument se nachází v jeho zavazadlech v hostinci.

„Je nepochybně ukrytá v tvém spodním prádle,“ uchechtl se velitel milice a přikázal svým mužům: „Chlapi, chopte se ho a zavřete ho do žaláře na radnici. Ať si městský soudce toho ptáčka pěkně vyslechne. Však na mučidlech jistě začne zpívat!“

Dominikán bleskurychle zvažoval, jaké má možnosti. Kdyby byl mladší a hbitější, jistě by se pokusil o únik. Městských milicionářů bylo proti němu sice šest, ale kdysi se dokázal i s takovým počtem protivníků vypořádat. Jenže už má svá léta a jeho tělo není tak pružné a silné jako dřív. Velitel milice se zdá být trochu natvrdlý, ale soudce je jistě vzdělaný a rozumný člověk. Když někoho pošle pro Pavlova zavazadla do hostince U Červeného srdce, snadno se prokáže jeho skutečná totožnost. S tímto závěrem si dominikán dobrovolně nechal svázat ruce a pod namířenými sudlicemi odevzdaně vyšel z kostela. Všichni trhovci rázem obrátili své zraky na šestici milicionářů vedoucí muže ve spodním prádle.

„To jen on! To on způsobil tu ránu! To on znesvětil kostel svatého Tomáše!“ zaječela jakási babizna a vzápětí se sneslo na Pavla několik hozených jablek. Jenže místo dominikána zasáhly dva milicionáře a ti rázem obrátili své sudlice proti útočníkům z davu.

„Opovažte se! Kdo ještě něčím hodí, toho dám veřejně zmrskat!“ zvolal velitel milice a trhovci se, ač neradi, uklidňovali.

Cesta na radnici, vysokou, bílé omítnutou budovu s věží a slunečními hodinami, netrvala dlouho. Pavla kopanci a ratišti sudlic zahnali do temného ponurého sklepení, kde to páchlo odpadky a močí. Klenutou místnost rozdělovaly rezaté mříže na několik prázdných cel. V jedné z nich, do níž denní světlo pronikalo malým okénkem až nahoře u stropu, se ocitnul Pavel. Byla dočista prázdná, jen v rohu spatřil páchnoucí otvor, kam mohl vykonat své tělesné potřeby. Kdyby mi sem dali alespoň otep slámy, napadlo ho v duchu, odevzdaně usedl na špinavou podlahu z velkých kamenných desek, a opřel se o studenou zeď. Přinejmenším ho čeká dlouhá nepříjemná noc, ale ráno se snad všechno v dobré obrátí. V tenké košili a spodkách mu byla zima, a jak ubýval den, ubývalo i světla pronikajícího malým okénkem u stropu, až vše zahalila tma. Schoulil se na studené podlaze do klubíčka a čekal, až se dostaví milosrdný spánek. Znenadání ho vyrušil podivný šramot. Dva páry hbitých nožek ve tmě neviditelného zvířátka přicupitaly až k němu. Teď mne ta krysa kousne, pomyslel si, ale neučinil nic na svou obranu. Ostatně z klášterních cel byl zvyklý na tyto věrné společnice osamělých mužů. Nikdy se jich nijak neštítil a zdálo se, že ty šedé, tolik opovrhované potvůrky to jakýmsi instinktem vycítily a nikdy na něj nezaútočily. Také tentokrát na něj ze tmy zasvítil pár malých oček, krysa se na něj zvědavě podívala a pak zcela neslyšně zmizela.

Už si myslel, že se konečně dostaví spánek, jenže ticho města tam venku náhle porušilo vyzvánění zvonů. Nebylo to slavnostní vyzvánění zvoucí na bohoslužbu, ale trhavé zvuky, jak zvoníci zoufale tahali za provazy a houpali se na nich. Zvony vyzváněly na poplach, venku se něco dělo, snad stál nepřítel před branami, snad vypukl požár, kdo ví? Pavel vstal ze země, došel až pod okénko v naději, že třeba uslyší nějaké volání, kromě ohlušujícího zvonění však neslyšel nic. Jen se mu zdálo, že až k němu do cely přinesl vítr pach spáleniny. Že by tedy někde opravdu hořelo? Stál a poslouchal trhavé zvuky zvonů, které postupně slábly, až zmlkly docela. Ticho nastalo náhle, jako by někdo otočil stránku knihy. Takové ticho, že z něho až zaléhaly uši. Opět usedl na zem, oči se mu začaly klížit a navzdory chladu konečně usnul.

II

Probudilo ho cosi vlhkého na obličeji. Otevřel oči a v denním světle, které k němu pronikalo malým okénkem u stropu, spatřil, jak ho olizuje jeho stará známá z večera, šedá krysa. Mírně ji odstrčil a posadil se na podlaze. Zvíře se kupodivu nijak nepolekalo, zůstalo stát a upřeně ho pozorovalo.

„No, co mi chceš říci?“ otázal se jí Pavel a hned ho napadlo, zda nezačíná bláznit. Vždyť si povídá s krysou, jako by to byl nějaký jeho partner v cele. Jenže zvíře sebou náhle trhlo a zmizelo v úzké škvíře mezi kameny, z nichž bylo vybudováno radniční sklepení. Dominikán zaslechl hluk a před mříží, která uzavírala vchod do vězení, se objevil hrbatý chlapík se svazkem klíčů u pasu a prostrčil mu dovnitř misku z hnědé kameniny.

„Vida, snídaně,“ takřka radostně prohodil Pavel, převzal misku s ještě horkou kaší a s ní i dřevěnou lžíci. „Milý synu, můžeš mi říci, kdy přijde soudce?“ otázal se žalářníka. Ale ten si jen ukázal na ústa a zavrtěl hlavou.

„Jsi němý, nebo nesmíš mluvit?“ otázal se dominikán, ale chlapík se místo odpovědi zamračil a belhal se pryč. Dominikán slyšel jeho vzdalující se kroky na schodech a opět osaměl. Podíval se na kaši nevábné šedohnědé barvy, přičichl k ní a usoudil, že byla zřejmě uvařena z toho nejhoršího, co kuchař našel, a ještě se mu ji podařilo připálit. Byla však alespoň teplá a Pavel v duchu uznal, že ve svém životě jedl už horší věci. Nesnědl všechno, asi čtvrtinu kaše nechal být a misku přisunul ke škvíře, v níž zmizela krysa. Ale jeho společnice se neukázala, jako by o něco tak nechutného ani nestála. Dominikán se tedy z dlouhé chvíle posadil naproti a čekal, kdy se krysa ukáže. Čekal dlouho, už se mu začala klížit víčka a byl by znovu málem usnul, kdyby se neobjevil hrbatý žalářník, který přiváděl obtloustlého muže v zeleném sametovém kabátci. Oba zůstali stát před mříží a se zájmem hleděli na Pavla, jako by byl nějaké exotické zvíře odněkud z Orientu nebo z Afriky.

„Vy jste soudce?“ zeptal se dominikán tlouštíka v zeleném. Muž jen zamručel a pozoroval Pavla dál.

„Tak jistě už víte, že jsem byl zadržen neprávem. Jsem poslem císaře Karla k Jeho Svatosti Urbanovi V.“

„To ti mám věřit?“ pochybovačně se ušklíbl tlouštík.

„Stačí se podívat do mých zavazadel v hostinci U Červeného srdce,“ vyhrkl dominikán.

„Buď máš smůlu, nebo lžeš,“ ponuře pronesl muž v zeleném kabátci.

„Proč bych měl mít smůlu, proč bych měl lhát?“ Pavel nic z toho, co jeho návštěvník říkal, nechápal.

„Protože hostinec U Červeného srdce včera v noci vyhořel a málem s ním shořelo i celé město.“

„Tak proto včera tak vyzváněly zvony,“ povzdychl si dominikán.

„Nepochybně to bylo dílo tvých spoluspiklenců,“ výhružně pronesl chlapík v zeleném kabátci. „Ty jsi způsobil ten výbuch v kostele svatého Tomáše a tví druzi chtěli zapálit město, aby tě vysvobodili.“

„To je nesmysl. Vy jste se snad pomátl!“ zvolal rozhořčeně Pavel.

„Mně, městskému soudci Mansuetu Corvaiovi, nebude nikdo říkat, že jsem se pomátl. Ještě jednou zapochybuješ o tom, co říkám, a dám tě zmrskat! Patříš k obávané sektě Uhlířů a ručím ti za to, že budeš viset, ale napřed nám hezky vypovíš, kdo jsou a kde se skrývají tví druzi.“

„Nevím o žádných. Opakuji ještě jednou, že jsem ve službách a pod ochranou císaře Karla!“

„Můžeš svá slova nějak dokázat?“

„Všechny své průvodní listiny jsem měl v hostinci U Červeného srdce…“

„Hezky to máš vymyšleno. Hostinec lehl popelem a nezbyly z něj než holé zdi. Raději vyrukuj s něčím jiným. Zítra k tobě přijdu s městským katem a jeho pomocníky a vyslechneme tě na mučidlech. Však ty budeš zpívat!“

Soudce Mansueto Corvai se otočil k Pavlovi zády a spokojen se svou závěrečnou pohrůžkou v doprovodu hrbatého žalářníka odcházel. Dominikán slyšel jejich vzdalující se kroky na schodech a celý zoufalý se sesul na podlahu. Kdyby býval tušil, co mu hrozí, určitě by se předcházející den vzepřel městské milici a pokusil se jí uniknout. Jenže tentokrát už neunikne a není nikdo, kdo by se ho zastal, kdo by dokázal jeho skutečnou totožnost. Neměl se na koho obrátit. Možná, že kdyby poslal list do Říma kardinálovi Angeliku Grimoardovi, bratrovi papeže Urbana V., nebo příteli Stefanu Colonnovi, jednomu z nejmocnějších římských patriciů, byli by pro něho poslali oddíl vojáků s příkazem, aby byl propuštěn. Jenže Řím byl daleko a on beztak nemá pergamen, inkoust a pero a pak, kdo by jeho vzkaz doručil? Ne, soudce Corvai by nic takového nedovolil. Je rád, že má svého vězně a jistě se všude chlubí, jak dopadl nebezpečného příslušníka sekty Uhlířů. Jaká ironie! Je pokládán za jednoho ze svých úhlavních nepřátel a jako takový bude oběšen. Kolikrát už na poslední chvíli unikl smrti, ale tentokrát se zřejmě jeho život naplnil. Odevzdá svou duši Bohu v pokoře a s lítostí nad hříchy, které spáchal. Jenom ho mrzelo, že se nestačí rozloučit s přítelem Karlem, vždyť k císaři ho za ty dlouhé roky pojil hluboký vztah. Vzpomínal, jak se spolu poprvé setkali v Pavii, kde ho zachránil, když se ho jistý chlapík z příkazu Viscontiů pokusil otrávit. Co všechno spolu zažili od té doby! Pavel zavřel oči a začal se rozpomínat na minulé roky plné vzrušujících a nebezpečných příhod. Všemi se mu přízní boží podařilo projít ve zdraví. Tentokrát však od něj zjevně Hospodin odvrátil svou tvář. Jeho život je u konce, čas vyměřený mu osudem se naplňuje…

Ani si nevšiml, že se ukázala jeho přítelkyně a s pomlaskáváním se pustila do té nechutné a páchnoucí kaše. Znovu usnul, propadl se do divokých úzkostných snů a zdálo se mu, že má být upálen. Katovi pacholci s tvářemi zakrytými červenými kápěmi ho vedli na hranici a v první řadě přihlížejících diváků ho sledovali hned čtyři papežové: Benedikt XII., Klement VI., Inocenc VI. a Urban V. A kdopak to stojí vedle nich? Co ty tam děláš, Karle? Ale císař se jen zachmuřil a odvětil:

„Pro tebe, hříšníku, nejsem Karel, ale Jeho Veličenstvo. Teď budeš pykat za to, že ses pelešil s mou druhou manželkou Annou Falckou!“

„Počkej, tak to nebylo, tehdy ještě nebyla tvou manželkou…“

„Zapalte hranici, ve jménu Páně,“ zvolal Karel IV. a panovačně máchl pravou rukou. „Chci, aby plameny pohltily tu zrůdu, která se chtěla nazývat mým přítelem!“

Pavel v rozčilení otevřel oči. Cítil, jak ho zblízka pozoruje jeho přítelkyně krysa. „Asi čeká, až umřu,“ napadlo ho. „Pak se do mne zahryzne a se svými družkami mne ohlodá až na kostru.“ Navzdory chladu měl celé tělo zalité potem. Roztáhl ruce a nohy a pohlédl do tmy nad sebou. Zdálo se mu, že se z klenutého stropu na něj dívá císař Karel a jeho tvář má výsměšný výraz, který jako by říkal: „Tak jsem tě dostal!“

„Ale tak to není,“ vykřikl Pavel zoufale, „to si od tebe nezasloužím!“ Jeho úzkostný hlas se rozezněl pod klenbou žaláře, ale nebylo nikoho, kdo by mu odpověděl. Kdesi nahoře nad schody do sklepení hráli tři strážci v kostky.

„Slyšíš, jak tam řve?“ poznamenal jeden z městských milicionářů.

„Nekecej a házej kostkou,“ napomenul ho druhý.

„Jó, to se ozvaly výčitky svědomí. Naše babka říkává, že svědomí je prevít,“ poznamenal poslední z trojice.

„Jdi do háje s vaší babkou,“ odbyl ho druhý, který byl hrou úplně posedlý. Toho dne mu padala vysoká čísla a těšil se, jak své druhy obere nejen o měděnou droboť, ale snad i o pár stříbrných mincí.

III

Soudce se v doprovodu kata neobjevil ani druhý, ani třetí den. Přicházel jen hrbatý žalářník s kameninovou miskou, v níž mu přinášel kaši, která se nyní dala kupodivu docela jíst. Nebo si na ni prostě už zvyknul. Jenom mu vadila dlouhá nečinnost a nemožnost se něčím zaměstnat. Celé hodiny chodil po cele kolem dokola jako divé zvíře zavřené v kleci. Však takovým divým zvířetem skutečně byl, nebo se jím zde stal. Na tváři mu vyrašily vousy, zapomínal se česat, ostatně nebylo čím, neměl žádnou vodu a nemohl se umýt, zdálo se mu, že páchne zašlou špínou, žil po způsobu svatých poustevníků jen s tím rozdílem, že oni si svůj osud vybrali sami. Když už ho chůze unavila, poklekl k modlitbě a stále častěji se modlil ne za svou záchranu, ale za to, aby už přišel konec, aby se u mříží jeho cely objevil kat, který ukrátí jeho zmarněný život. Věděl, že jeho modlitby jsou hříšné, že modlit se za svou smrt je bohapusté rouhání, ale nemohl si pomoci. Čekal na svůj konec, smířil se s ním, smířil se s Bohem a s osudem, ale konec nepřicházel a kat s červenou kápí na hlavě se u mříží neukázal. Co se asi děje? Proč alespoň nepřijde soudce? Ale němý žalářník mu nedokázal odpovědět, nebylo nikoho, kdo by mohl ukojit jeho rostoucí zvědavost. V takovém zoufání uběhlo asi pět dní, ztrácel přehled, kdy je den a kdy noc, ale právě té, zřejmě páté, noci se to stalo. Ze spánku ho probudilo světlo planoucí pochodně. Kdosi se nad ním skláněl a prohlížel si jeho obličej. Otevřel oči, trochu rozespale zamžoural a v první chvíli se vylekal. Ten neznámý s pochodní měl totiž na obličeji černou masku s otvory pro oči, nos a ústa. Nepochybně se konečně dočkal příchodu kata. Ale co to? K jeho překvapení se zpod masky vydral překvapený výkřik:

„Svatý Bože! To snad není pravda!“

Pavel ten hlas znal a spolehlivě by ho poznal mezi stovkami jiných. Vždyť to byl hlas Umberta Bossiho, kapitána benátské tajné policie, známého jako Numero Uno.

Bossi si stáhl masku a vyhrkl: „Jak jste se tu ocitl, příteli?“

„To bych se měl spíše zeptat já vás. Netušil jsem, že Benátská republika má zájmy i zde pod Alpami, daleko od svého přímořského teritoria. Čemu vděčím za svou záchranu?“

„Našemu tajnému vynálezu, ačkoliv Bohu budiž žalováno, že už dávno není tajný. Zdejší soudce, zřejmě ho znáte, poslal do Benátek vzkaz, že lapil lupiče, který zcizil recepturu na výrobu zdokonaleného černého prachu. A tím samozřejmě probudil mou zvědavost. Netušil jsem, že na konci své cesty najdu právě vás, agenta ve službách císaře a snad také Svatého stolce.“

„Ach tak!“ usmál se Pavel, který měl pocit, že se právě znovu narodil.

„Ale nechme zatím vysvětlování. Hrozně páchnete, příteli. Nutně potřebujete koupel, teprve pak vás u číše zdejšího vyhlášeného vína vyslechnu. Takhle bych si musel stále ucpávat nos.“ Umberto Bossi se významně ušklíbl a ohlédl se za sebe, kde v rozpacích postával soudce Mansueto Corvai.

„Z celého srdce se omlouvám, nemohl jsem tušit…,“ drmolil, ale Pavel, který měl za sebou jedny z nejhorších chvílí svého života, jen mávl rukou.

„Už se tím netrapte, pane soudce. Spíše mi řekněte, kde je zde v tuto noční dobu otevřena lázeň, a pak bych si dal něco pořádného k snědku. Té vaší vězeňské kaše už mám dost!“

„Jistě, jistě, všechno zařídím,“ přeochotně blekotal soudce.

„Stejně tady soudci Corvaiovi vlastně vděčíte za život,“ upozornil Pavla Numero Uno. „Kdyby pro mne neposlal a rozhodl se vás sám vyslechnout, nejspíš byste už třepal nohama na zdejším popravčím vrchu.“

„Však už jsem byl smířen s tím, že právě tady se uzavře moje životní pouť. Ale díky vám, milý Umberto, jsem šťastně vyvázl.“

„Především díky panu soudci,“ trval na svém kapitán benátské tajné policie, „a jeho všetečné zvědavosti.“

Později, už osvěžen lázní, umytý, oholený, oblečený do světského šatu, který mu velkoryse obstaral soudce Corvai, a také najezený, seděl Pavel ve společnosti Umberta Bossiho na terase hostince U Zlaté hrušky, pod nimi šuměla řeka, nad nimi se třpytily hvězdy a tichým hlasem, aby je nikdo nepovolaný neslyšel, probírali dominikánovy poslední zážitky.

„Vy tedy tvrdíte, příteli, že vás Uhlíři sledovali z Prahy až sem a ve zdejším kostele svatého Tomáše se vás pokusili zabít?“

„Nepochybně tomu tak bylo,“ přikývl Pavel a usrkl lahodné bílé víno z ušlechtilé číše z benátského skla. „Zřejmě však nevěděli, že mě městská milice zatkla a uvěznila v radničním žaláři. Jinak by přece nezapálili hostinec U Červeného srdce.“

„Jste si jist, že v tom měli opravdu prsty Uhlíři?“

„Ten výbuch je dozajista jejich dílem. Nikdo jiný, samozřejmě kromě Benátské republiky, nemá k dispozici recept na váš zdokonalený černý prach. A vzhledem k razanci výbuchu, který vážně poškodil nejen vnitřek kostela svatého Tomáše, ale i tamní hrobku, se jistě jednalo o nálož vyrobenou s dobrou znalostí vašeho vynálezu.“

Numero Uno však přesto pochybovačně zakroutil hlavou. „Něco mi tady nesedí. Proč byste právě vy Uhlířům tolik vadil?“

„Od té doby, co jsem zachránil císaře Karla po jeho římské korunovaci, se mi ti zpropadení Uhlíři mstí…“ Chtěl ještě něco dodat, ale Umberto si prohrábl hřívu svých kdysi černých a nyní silně prošedivělých vlasů a přerušil ho:

„Císař nebo papež, to by byl pro Uhlíře cíl. Ale vy? Nevím, nevím, zda příliš nezveličujete svoji roli. Ta proklatá sekta pohrobků samozvaného římského tribuna Coly di Rienza potřebuje, aby se o ní mluvilo, aby naháněla strach. Smrtí jednoho agenta nic nezískají, ale pokud zavraždí papeže nebo císaře, bude se o nich hovořit všude. Poslechněte, příteli, kam máte vlastně namířeno?“

„Vezu císařovo poselství Svatému otci, ale teď, když má zavazadla shořela při požáru hostince U Červeného srdce, nevím, jak se do Říma vůbec dostanu, nehledě na to, že nemám Svatému otci co předat.“

„Vida, tak císař a papež,“ zamumlal Numero Uno a v očích se mu zablýskalo. „Ti z pekla zplozenci vás chtěli jen zadržet, abyste se k Jeho Svatosti nedostal včas. Už tomu začínám rozumět. Myslím si, že Urban V. je ve vážném nebezpečí a Karel IV. jakbysmet.“

„Ale co podnikneme? Já jsem přišel o všechny své pověřovací listiny, o své peníze, mám jen šaty, které mi daroval soudce Corvai.“

„S tím si nelamte hlavu, příteli, mí lidé vám pomohou. Tentokrát musíme spojit své síly. V sázce je příliš mnoho. Záchrana papeže a císaře je ve svrchovaném zájmu Benátské republiky. Ale nejdříve, když dovolíte, si půjdeme lehnout. Trocha spánku nám jedině prospěje. Časně ráno vyrazíme.“

„Díky, příteli, dovolte, abych si s vámi ještě připil na Nejjasnější republiku benátskou!“ takřka slavnostně prohlásil dominikán Pavel.

„Takovému přípitku se nemohu vyhnout. S radostí nám oběma ještě doliji víno.“

IV

K Pavlově velké radosti mu ráno sluha soudce Corvaie přivedl jeho černého hřebce Satana. „Při požáru hostince U Červeného srdce naštěstí všechny koně včas vyvedli ze stáje,“ vysvětloval dominikánovi, který láskyplně hladil po hřívě svého čtyřnohého přítele. „Ke každému se někdo hlásil, ale o tohohle divocha neměl nikdo zájem. Nenechal se nikým osedlat, každého, kdo se o to pokusil, málem pokopal. Tak jsme usoudili, že bude asi váš. A jak vidím, strefili jsme se.“

„Ani nevíš, jak jsi mě potěšil, příteli. Dal bych ti zlatý benátský dukát, ale o všechny peníze jsem přišel.“

„Dovolte, abych sluhu vyplatil ze svého,“ ozval se za Pavlovými zády Umberto Bossi. Sáhl k opasku, odepjal objemný kožený měšec, vyňal z něho lesklou minci ze žlutého kovu a hodil ji sluhovi. Ten ji šťastně chytil, hned vyzkoušel zuby, je-li pravá, pak se na důkaz vděčnosti oběma přátelům hluboce uklonil a pospíchal pryč ze dvora hostince U Zlaté hrušky.

„Zbytek je váš.“ Numero Uno obřadně podal měšec Pavlovi.

„Slíbil jsem, že vás Benátská republika podpoří a tady je první projev této podpory. Především se nejdříve zastavte v dílně některého z místních mistrů mečířů a kupte si dobrou zbraň. Jistě ji budete potřebovat. A ještě něco, představím vám vaše společníky na cestě do Říma. Patří k mým nejlepším lidem. Já bohužel s vámi nemohu, musím se neodkladně vrátit do Benátek. Nejjasnější dóže Andrea Contarini vyžaduje moji přítomnost ve městě.“

„Škoda, co se dá dělat,“ povzdechl si Pavel. „V každém případě jsem vám velmi zavázán.“

„Však si to u vás jednou vyberu.“ Numero Uno se záhadně usmál, hvízdl na dva prsty jako nějaký kluk na pastvě a vzápětí se na dvoře objevili čtyři urostlí černovlasí mládenci v šedých pláštích poutníků. Na první pohled na nich nebylo nic nápadného, ale když se jim jejich pláště rozevřely, nebyly k přehlédnutí meče zavěšené u opasků a Pavel zkušeným zrakem odhadoval, že určitě nejsou jejich jedinými zbraněmi. Matteo, nejmohutnější z nich, měl zjizvený obličej rváče, Antonio s nápadně bílou pletí připomínal spíše studenta, Pietro měl tvář zarostlou černými štětinami a Fabio zase nápadně široká ústa, v nichž lhostejně žmoulal stéblo slámy.

„Nejsou to zrovna vzorní mládenci, na Desatero Božích přikázání příliš nehledí. Mattea jsem vytáhl z vězení, Pietro zase býval pirátem,“ představoval je Umerto Bossi. „Ale všichni čtyři si umí poradit v každé situaci a hlavně jsou mi zcela oddáni.“

„Jenže vy s námi nebudete,“ opatrně namítl Pavel.

„Pak se jejich oddanost přesune na vás. Ti čtyři vědí, že jste mým přítelem, a to jim stačí.“

Jakoby na potvrzení těchto slov vyplivl Fabio stéblo a vesele se ušklíbl, Matteo kývl a Antonio a Pietro se dál tvářili, jako by se jich to netýkalo nebo snad ani kapitánova slova neslyšeli.

Pavel se chtěl ještě na něco zeptat, ale Numero Uno opět dostál své pověsti záhadně mizejícího a zase se objevujícího muže. Aniž se rozloučil, byl tentam, dominikán se po něm marně ohlížel.

„Pane,“ promluvil znenadání dosud mlčící Matteo, „chcete zavést k některému zdejšímu mečíři? Kapitán říkal, že potřebujete dobrou zbraň.“

„Máš pravdu, synu.“

„Synu?“ podivil se bývalý vězeň.

„Jsem kněz, jestli ti to nevadí,“ připomněl Matteovi dominikán.

„Ne, pokud se umíte nejen modlit, ale i ohánět mečem.“

„Můžeš si mne vyzkoušet. Ale napřed mě doveď k některému mistru mečířovi.“

„S radostí, pane.“

Dílnu mistra Vincenza našli až za městem nedaleko brány svatého Bonifáce. Pro kovárny, kde se pracovalo s otevřeným ohněm, platilo nařízení, že kvůli možnému vzniku požáru se směly stavět mimo rámec městských hradeb na předměstí. Kováři, mečíři, platnéři či nožíři samozřejmě bydleli ve městě, jejich řemeslo bývalo vysoce ceněno, a proto i jejich domy patřily k těm nejvýstavnějším. Jejich dílen se však obyvatelé měst tak trochu báli. Výheň, v níž učedníci a tovaryši stále udržovali otevřený oheň, mnohým připadala jako pekelný jícen a mistři kováři, mečíři či platnéři byli považováni trochu za čaroděje. Ostatně zhotovení dobrého meče, který by se v první šrůtce nezlomil, natožpak všelijak zdobeného brnění, s nímž se jeho majitel mohl pyšně vydat na turnaj nebo do bitvy, bývalo skutečným uměním.

Mistr Vincenzo si otřel pot z čela, odložil kladivo a zvědavě se podíval na příchozí. Zjizveného Mattea už znal. Samozřejmě nevěděl, že je agentem benátské tajné policie, ale protože si u něj včera koupil mečík, dlouhý tak, aby se vešel do rukávu pláště, a nesmlouval o ceně, považoval ho za dobrého zákazníka. Vysokého muže s úzkým obličejem si však nedokázal nikam zařadit. Bylo mu na něm něco divného. Vypadal tak trochu na rytíře, ale zároveň se choval jako kněz. Soudě však podle toho, jak mluvil o zbraních, bylo zřejmé, že se v nich vyzná.

„Nemám čas čekat, až zhotovíte nový meč. Ukažte mi, mistře, jaký už máte hotový.“

„Je mi líto, pane, ale všechny meče, které tu vidíte, jsem dělal na zakázku.“

Pavel dělal, jako by jeho námitku přeslechl. „A co třeba tenhle?“ otázal se a hbitě uchopil meč s ozdobným jílcem a s mimořádně ostrou čepelí.

„Je mi líto. Přijde si ho dnes odpoledne vyzvednout velitel městské milice.“

Dominikán se s mečem několikrát naprázdno ohnal a Matteo musel uznat, že rozhodně takovou zbraň nedrží poprvé v ruce.

„Líbí se mi. Potřebuji k němu pěknou pochvu a ještě chci krátkou dýku.“

„Nezlobte se, opravdu to nejde.“

Pavel rozevřel měšec, dar od Umberta Bossiho, začal odtud vytahovat jednu zlatou minci po druhé a kladl je před mistra Vincenza na kovadlinu. Mečíři se rázem chtivostí rozzářily oči.

„Myslím, že jste mne přesvědčil,“ vyhrkl šťastně, protože takovou částku, jakou mu Pavel nabízel, by nikdy od velitele městské milice nedostal. Rychle svou umazanou rukou shrábl zlaťáky a nechal zákazníka, ať si vybere dýku podle svého vkusu. „Ať vám dobře slouží,“ popřál ještě dominikánovi, ale ten měl oči jen pro své nové hračky. Meč si připjal k opasku, dýku skryl v záhybech pláště, venku se vyhoupl na hřbet svého Satana a měl příjemný pocit, že dokáže zdolat jakoukoliv obtíž. Ostatně, nebylo to tak dávno, co se v žaláři připravoval na smrt. Ale jak je vidno, milostivý Bůh mu přeje, a navíc má, jak se zdá, čtyři zdatné pomocníky, které mu půjčil Numero Uno. Pavel v duchu přemýšlel, jak se asi zachovají, pokud dojde k nějakým obtížím. A k těm určitě dojde. Spoléhal však na to, že v řadách benátské tajné policie by neobstáli nějací naivní jelimánci. Ale zatím jim žádné viditelné potíže nehrozily, naopak si užívali příjemný den a připadali si jako na pohodlné vyjížďce v sedle. A přitom měli před sebou cestu dlouhou mnoho mil až do Říma. Slunce stoupalo po nebi vzhůru, v keřích si prozpěvovali ptáci a travnatým údolím mezi vinohrady spěchala pětice ke všemu odhodlaných jezdců. Pavel trval na tom, že pojede první, ale zkušený Matteo nedal jinak, než že budou své pořadí měnit.

„Kdyby na vás někdo číhal se samostřílem, snadno se stanete jeho cílem.“

„Vždyť široko daleko nikdo není,“ namítl Pavel, jemuž vědomí, že je opět volný, doslova dávalo křídla.

„Nedejte se mýlit, pane. Jen počkejte, co se stane, až zastavíme v prvním hostinci.“

„Co by se mohlo stát? S takovými hromotluky, jako jste vy čtyři, nemusím mít žádné obavy.“

„Jsem rád, pane, že nám důvěřujete, ale přihodit se může leccos…“ Pavlovi se zdálo, že Matteo chce ještě něco dodat, ale ten z ničeho nic náhle zmlkl a ostražitě se rozhlédl kolem sebe.

„Děje se něco? Nikoho nikde nevidím.“

„Snad to byl jen králík,“ poznamenal Fabio a pravou rukou pozvedl malou kuši, kterou měl předtím zavěšenou u sedla svého koně.

„Ale já jsem si ničeho nevšiml,“ namítl Pavel. Napadlo ho, že jeho smysly věkem ztrácejí na pohotovosti. Jestliže hned dva benátští agenti mají podezření, že by je mohlo něco ohrozit, on, který si tak zakládá na své zkušenosti, je zjevně slepý a hluchý. Zastyděl se a předsevzal si, že odteď bude dávat kolem sebe větší pozor.

V

Bylo už po poledni, když v půvabném údolí řeky Adiže narazili na hostinec, zbožně nazvaný U Ran svatého Šebestiána. Zpola zděný a zpola roubený dvorec nestál přímo na břehu, ale na vyvýšeném místě nad řekou, zjevně proto, že jeho majitel měl zkušenosti se zdejšími pravidelnými jarními záplavami. Však se ještě dosud pod návrším, na němž byl zbudován hostinec, povalovaly větve i celé kmeny, které sem před několika měsíci naplavila řeka.

„Dosud jsem neměl čas to tady uklidit,“ přiznal se hostinský, střízlík s vlasy jako oheň a zježenými vousy stejné barvy. „O koně se vám postará podomek. Vy pojďte dál, hned přinesu víno, abyste mohli spláchnout prach z cesty.“

Dovnitř do jídelny se stropem ze začerněných trámů však s Pavlem vstoupili jen tři muži z jeho doprovodu. Matteo se na dominikánův udivený pohled jen ušklíbl:

„Fabio zůstane venku, někdo musí být na stráži.“

„Není to přehnaná opatrnost?“ podivil se Pavel.

„Taková máme pravidla,“ odvětil Matteo a nijak se nesnažil svoje rozhodnutí dále vysvětlovat.

Během chvilky se na stole objevil džbán bílého vína, který přinesla manželka zrzavého hostinského. Byla dobře o hlavu větší než on a zhruba třikrát taková do šířky. Ale přes svou tloušťku se pohybovala hbitě a na tváři jí zářil široký úsměv.

„Vzácní páni, když si trochu počkáte, usmažím vám na másle čerstvé pstruhy, které podomek dnes ráno vylovil z řeky.“

Pavel, který by už byl nejraději v Římě, chtěl namítnout, že nechtějí čekat, ale pak s ohledem na své společníky změnil názor a tázavě se podíval na zjizveného Mattea, nespornou autoritu mezi benátskými agenty. Ale Matteo jako dítě od moře měl ryby rád, a tak není divu, že souhlasně přikývl.

„Nebudete litovat, vzácní páni, takovou lahůdku si nedopřává ani sám papež,“ pospíšila si je ubezpečit hostinská, aniž tušila, že právě na papežský dvůr má tato pětice namířeno.

Lokál se zvolna zaplňoval poutníky a pocestnými, zastavovali se tu kolem projíždějící kupci i tovaryši, kteří si hledali práci. Fabia venku na stráži, kterou Pavel považoval za zbytečnou, nahradil bledolící Antonio. Ale záhy se ukázal znovu, a jen proto, aby cosi pošeptal Matteovi.

„Co se děje?“ zajímal se dominikán.

„Zdá se, že by mohly nastat problémy,“ odvětil bývalý kriminálník. Sotva to dořekl, do síně se jako velká voda nahrnulo pět chlapíků v sametových kabátcích pestrých barev, u stříbrem vykládaných opasků měli zavěšeny meče ve zdobených pochvách. Na první pohled vypadali na mladé pyšné šlechtice, kteří se rádi předvádějí.

„Hej, krčmáři,“ zvolal jeden z nich s úzkým knírem a špičatou bradkou, „jak to, že je náš stůl obsazen? To si zodpovíš!“

Zrzavý střízlík se honem omlouval: „Hned to zařídím, vzácní páni. Račte prominout, netušil jsem, že nás dnes poctíte svou návštěvou.“ Pak celý rozčilený přiběhl ke stolu, kde seděl Pavel s trojicí benátských agentů.

„Promiňte, nevyhazuji vás, ale tento stůl mají v oblibě zdejší mladí šlechtici,“ drmolil hostinský dominikánovi do ucha.

„Víte, krčmáři, já zase nemám v oblibě mladé šlechtice, které bych spíše nazval hloupými floutky,“ odvětil schválně hlasitě Pavel.

„Cože? Kdo to řekl?“ Chlapík s knírkem se už sápal na dominikána. Jenže než k němu došel, skočil po něm Matteo, uchopil ho pod krkem a zvedl do výšky, jako by nevážil vůbec nic.

„Co si to dovoluješ?“ cukal se kníratý a marně sebou mrskal ve vzduchu. „Víš, kdo já jsem?“

„Vím, obyčejný domýšlivý hňup, který potřebuje dostat na pamětnou,“ odvětil Matteo, a jak v pravé ruce držel mladého šlechtice nad zemí, levou ho udeřil do nosu, až mu vytryskla krev a pak bezvládného pustil na kamennou podlahu. Pavel předpokládal, že teď nastane mela a přátelé kníratého je napadnou. Ale kupodivu ti se k tomu nijak neměli. Zacouvali ke vzdálenému stolu u zdi a vystrašeně sledovali, jak Fabio došel do kuchyně pro vědro vody a jeho obsah vychrstl na jejich bezmocně ležícího druha. Kníratý se probral, otřepal, cosi si spíše pro sebe mumlal a mokrý usedl na lavici vedle svých přátel.

Hostinskému se zjevně ulevilo, jak snadno se celá záležitost vyřešila. Znovu se vrátil k Pavlovu stolu a celý rozradostněný vyhrkl: „Pánové, vás bych si chtěl najmout.“

„To nejde. Nás už si najali jiní,“ ušklíbl se Matteo.

„Tak alespoň máte ty pstruhy a víno zdarma na můj účet.“

„Kdepak,“ namítl Pavel a sáhl po svém měšci, který dostal od kapitána Umberta Bossi. „Zaplatíme jako každý jiný. Za těch pět nezvedených mládenců přece nemůžete. Alespoň si dají příště pozor a nebudou se chovat tak domýšlivě.“

„Také doufám,“ přitakal hostinský a honem nastavil dlaň na mince, než si to dominikán zase rozmyslí. Ale Pavel býval zvyklý za sebe a za své druhy platit a napoprvé se přesvědčil, že mu Numero Uno půjčil muže znalé svého řemesla, na něž se bude moci spolehnout. Za chvíli opustili hostinec, znovu osedlali své koně a údolím Adiže pokračovali dál k městu Verona. Netušili, že právě zde se dočkají nepříjemného překvapení.

VI

Do Verony dojeli druhý den odpoledne. Pavel se domníval, že by mohli přespat v domě pro poutníky dominikánského kláštera u chrámu svatého Anastasia nedaleko mostu Ponte Pietra, pamatujícího ještě časy pohanské římské říše.

„Máme plno,“ oznámil jim mnich ve vrátnici. „Zítra budeme slavit slavnost Nejsvětějšího Srdce Ježíšova a kvůli ní dorazilo do Verony z okolí mnoho poutníků. Zkuste to jinde.“ Už se k nim chtěl otočit zády, když se ozval Pavel:

„Je tady otec Ambrož?“

„Kdo jsi, synu, že se zajímáš o našeho opata?“

Pavel si uvědomil, že bez řeholního hábitu asi ve vrátném nevzbuzuje příliš velkou důvěru, a tak jen vyhýbavě odpověděl: „Přicházím z Avignonu a býval jsem ve službách kardinála Egidia Albornoze.“

„Ale ten už je nějaký ten čas na pravdě Boží,“ opatrně připomněl mnich.

„Správně,“ souhlasil Pavel. „Však jsem se také za přítele dlouho modlil.“

„Počkej tady, synu,“ opatrně pronesl vrátný a zmizel.

„Kam asi šel?“ zajímal se Matteo. „Neměli bychom spíše říci, že nás posílá Nejjasnější dóže?“

„Ne,“ zavrtěl Pavel hlavou. „Otec Ambrož býval před lety mým přítelem a jistě na mne nezapomněl.“

Vrátný se dlouho nevracel. Pětice mužů se svými koňmi postávala před klášterní fortnou a pozorovala kejklíře, kteří se přímo před průčelím chrámu svatého Anastasia rozhodli předvádět své umění. Pět nápadně snědých mužů v bílých trikotech a jedna sotva dospělá dívka s květy umně vypletenými do vlasů metali kozelce a hvězdice a skákali tak obratně, jako by snad ani neměli v tělech kosti. Kolem se hned nahrnula spousta diváků a jakýsi muzikant k tomu začal bubnovat na buben.

Konečně se ukázal v klášterní fortně vrátný a vyzval je: „Koně si tu uvažte a pojďte za mnou.“ Sotva za ním vešli do dvora, pozorně si je prohlédl a opatrně pronesl: „Jak vidím, máte u sebe zbraně. Meče budete muset odložit ve vrátnici.“

Matteo chtěl proti tomu něco namítnout, ale Pavel ho uklidnil slovy: „Do kláštera opravdu nemůžeme vstoupit ozbrojeni.“ A sám hned odepjal svůj meč a položil na místo, kam mu ukazoval vrátný. Dýku, kterou koupil od mistra Vincenza, si ovšem ponechal v rukávě. Benátští agenti ho chtě nechtě napodobili.

„Dobrá,“ pokývl hlavou vrátný. „Běžte podél chrámové zdi dozadu.“

„Tam přece nic není,“ namítl Pavel, který znal zdejší klášter z dřívějška.

„Jen běžte!“ trval na svém vrátný a honem zacouval zpátky na vrátnici. Sotva však ušli asi deset kroků naznačeným směrem, z postranního vchodu kostela se vynořili zbrojnoši a mířili na ně svými špičatými sudlicemi. V rukách tří Benátčanů se rázem objevily dýky a Fabio namířil na nenadálé protivníky svoji kuši. Už to vypadalo, že vypukne bitka.

„Nepokoušejte se o odpor,“ zvolal dlouhán v plechovém klobouku a s mečem v ruce. „Z příkazu vládce města Verona, urozeného Cansignorio della Scaly, jste zatčeni.“

„Smím vědět proč?“ rozčileně se ozval Pavel.

„Obvinění vám sdělí soudce,“ odsekl hejtman ozbrojenců. Benátští agenti se podívali na dominikána Pavla. V jejich pohledech byla otázka, co mají nyní dělat. Čekali na jeho rozkazy, mají-li se vzepřít, nebo podřídit příkazu. Pavel se však nedokázal hned rozhodnout. Jistě se najde nějaké vysvětlení, proč byli zadrženi, jenže každá taková komplikace představovala zdržení. A vzhledem k tomu, že život Svatého otce Urbana V. byl zřejmě ohrožen, času rozhodně neměli nazbyt. Dokázali by se však pouze s dýkami probít přes zbrojnoše, kterých bylo odhadem asi tucet? A i kdyby se probili, co potom? Vždyť by proti sobě měli rázem celé město. Tentokrát se už neobjeví kapitán Umberto Bossi, aby je vytáhl z této šlamastyky. Nezbylo tedy než začít opatrně vyjednávat.

„Spěchám ke Svatému otci do Říma,“ co nejklidnějším hlasem pronesl Pavel. „Jsem posel císaře Karla a tito muži mě doprovázejí.“

„Nejsem zmocněn k tomu, abych vám podával vysvětlení,“ odbyl ho velitel stráží. „Vy, který se označujete za císařského posla, půjdete se mnou. Vaši druzi zde zůstanou!“

Pavel se otočil na Mattea a jeho druhy: „Chlapci, poslechněte a zůstaňte na místě. Půjdu s velitelem a zjistím, oč se vlastně jedná.“

„Jen abyste se vrátil, pane,“ opatrně připomněl Matteo.

„Ani vládce Verony nemůže nikoho bezdůvodně zadržovat,“ usmál se dominikán a doufal, že třeba potká otce opata Ambrože a všechno se rychle vysvětlí. Prošel s velitelem zbrojnošů kolem klášterní vrátnice a s lítostí pohlédl do místnosti, kde ležely odevzdané meče. Připadal si bez něho tak trochu jako nahý, ale zjevně se nedalo nic dělat. Bez vůle pána Verony Cansignoria della Scala v tomto městě zřejmě nespadne lístek ze stromu. Věřil, že jejich zadržení se jistě vysvětlí, vzpomínal, že Verona podpořila Karla na jeho cestě na římskou korunovaci, ale časy se mění, někdejší spojenci odpadají, nebo kladou příliš velké požadavky. Před portálem chrámu svatého Anastasia zatím stále ještě skotačili žongléři a bubeník jim k tomu vesele bubnoval. S velitelem stráže se ocitli v chumlu lidí a Pavel si dokázal představit, že by se svého společníka snadno zbavil, ale jak by asi dopadla čtveřice benátských agentů? Nepochybně by na jeho útěk pořádně doplatili.

Nešli daleko, během chvilky se ocitli na Piazza dei Signori, obklopeného výstavnými paláci. Přímo před sebou měli Soudní palác, za sebou palác vládců města rodu Scaligerů, po pravé ruce pak městskou radnici s vysokou zubatou věží. Tady byl o poznání menší ruch, zato tu postávala spousta ozbrojenců v prošívanicích, jaké se nosívají pod brnění, nebo s hrudí krytou plechovými krunýři. Většina z nich hlasitě zdravila velitele stráží, kdežto Pavla probodávala podezíravými pohledy.

Vstoupili do Soudního paláce a po širokém schodišti z růžového mramoru vešli do sálu, jehož strop zdobily barevné fresky znázorňující Ježíše Krista při Posledním soudu. Andělé s planoucími meči zaháněli hříšníky do pekla, kdežto ctnostným a bohabojným ukazovali cestu do království věčné blaženosti.

„Kam asi pošlou mne?“ napadlo Pavla, ale nemyslel tím Poslední soud, nýbrž soudní rozhodnutí, které ho čeká právě teď. Rozhlédl se po přítomných, vesměs přepychově nastrojených mužích, kteří ho zvědavě sledovali. Podle drahých oděvů a šperků bylo zřejmé, že patří k předním veronským patricijským rodinám, ale žádný z nich nebyl natolik důležitý, aby ho vyslýchal. Tohle právo patřilo někomu jinému.

„Kdo jste a kam jedete?“ ozval se přísný pánovitý hlas z vyvýšeného místa sálu, připomínajícího jakousi tribunu. Stál tu bohatě vyřezávaný stůl s krucifixem z lesklého bílého kovu. Za stolem seděl asi třicetiletý muž s jemnou bledou tváří, dlouhými nakadeřenými kaštanovými vlasy a oděný v červeném, zlatem zdobeném kabátci. Až k Pavlovi se nesla vůně parfému, kterým byl vyslýchající navoněn.

„Poklekněte,“ zasyčel za dominikánovými zády velitel stráží a jemu nezbylo než poslechnout. „Máte před sebou samotného vládce Verony.“

„Jsem posel císaře Karla a ti čtyři muži, které zadržuje městská stráž, mne doprovázejí ke Svatému otci do Říma.“

Cansignorio della Scala zachmuřil svou bledou tvář a široké čelo mu proťaly dvě hluboké vrásky: „Co máte vyřídit Svatému otci?“

„Pane, nejsem oprávněn sdělovat vám obsah císařova poselství.“

„Máte jistě nějaké pověření opatřené císařskou pečetí.“

„Bohužel jsem o něj přišel.“

„To je podivné.“ Cansignorio se významně ušklíbl. „Mám zprávy, podle nichž se má v našem městě zastavit pětice mužů jedoucích do Říma s cílem zavraždit Svatého otce. Pokud nemáte žádné doklady, které by svědčily o opaku, dám vás okamžitě uvěznit s tím, že budete souzeni jako vrazi a jako vrazi popraveni. Taková je moje vůle. Odveďte ho!“

Vládce Verony povstal, lehce pohodil hřívou svých nakadeřených kaštanových vlasů jako nějaká kurtizána a měl se k odchodu. Ale Pavel na něj rozčileně zavolal:

„Jasnosti, nejsme vrazi! Jsem opravdu v císařských službách a ti čtyři jsou Benátčané.“

„Kdo to potvrdí?“ otočil se k Pavlovi Cansignorio.

„Opat Ambrož! Ten mne dobře zná.“

Mezi přítomnými patriciji to vzrušeně zašumělo.

„Opat Ambrož je důvěryhodný a svatý muž. Pokud skutečně potvrdí, že tě zná, jste volní, ale prozatím skončíte ve zdejším vězení. Bůh ti buď milostiv!“

Vládce Verony sestoupil z tribuny a rychlým krokem opustil soudní síň, která se po jeho odchodu zvolna vyprazdňovala. Pavel stále ještě klečel na podlaze, jako by se nemohl probrat z překvapení, že v krátké době bude znovu uvězněn, a nepozná-li ho otec Ambrož, znovu mu hrozí smrt.

„Vstávejte,“ přikázal mu velitel stráží. Jeho hlas zněl o poznání mírněji než dříve. Snad si také začal uvědomovat, že Pavel by mohl být skutečně tím, za koho se vydává. Dominikán by se rád na něco zeptal. Trápila ho otázka, odkud či od koho mají ve Veroně zprávy o tom, že se tu zdržují muži, usilující o smrt papeže Urbana V. Nepochybně se jednalo o další z intrik Uhlířů, kteří chtěli od sebe odvrátit pozornost a zabránit tomu, aby byl papež včas varován.

„Poslechněte, veliteli, proč si myslíte, že jsme najatí vrazi? Kdo vám o nás pověděl?“

Ale odpovědi se Pavel nedočkal. Místo toho ho uchopily silné ruce dozorců, prohledaly ho, našly a odebraly mu ukrytou dýku a vláčely ho kamsi do sklepení Soudního paláce.

„Tak ptáček měl u sebe dýku?“ podivil se velitel stráží. „A to tady tvrdil, že nemá žádné nečisté úmysly. Kdo ví, jestli skončí na šibenici, nebo ho dá Jeho Jasnost raději upálit. V každém případě je na hořící hranici vděčnější podívaná. Na takovou exekuci by jistě přišlo více lidí.“

VII

Do okna v prvním patře Lateránského paláce vlétl kámen. Sklo se s řinčením vysypalo na dlaždice a komorník Marino si odevzdaně povzdechl. Až doposud létaly kameny do oken papežova sídla jen v noci. Jedině pod rouškou tmy se drzouni odvážili dát najevo své mínění o tom Francouzi, co se řízením osudu stal Svatým otcem a sluhou sluhů Božích. Ale tentokrát se tak stalo za bílého dne. Marino opatrně vyhlédl z okna a spatřil jen anonymní valící se dav složený z lidí chvátajících za svými cíli. Pouliční prodavači se snažili překřičet jeden druhého a do toho se mísily vzteklé nadávky, řehtání koní a hýkání oslů. Papežská garda netečně postávala před bránou, jako by ji fakt, že právě si kdosi troufal hodit kamenem do okna papežského paláce, sídla nejvyššího pontifika, ani nezajímal.

„Bože, snad je někdo nepodplatil,“ povzdechl si Marino a ty nejčernější myšlenky mu prolétly hlavou. „Budu muset říci kardinálovi Rogerovi de Beaufort, aby si předvolal velitele papežské gardy, bude-li to co platné.“

De Beaufort byl protekčním dítětem. Kardinálem se stal už v sedmnácti letech díky přízni svého strýce, papeže Klementa VI. A jak to tak vypadalo, až jednou zemře Urban V., nemine ho papežská tiára. Jediným církevním představitelem, který by mu to mohl překazit, byl Angelico Grimoard, bratr současného papeže, ale ten, jak se proslýchalo, nejedl příliš vtipnou kaši a byl trochu pomalejší v uvažování. Zkrátka a dobře, Hospodin mu příliš chytrosti nenadělil. Když se k tomu přičte jeho blízká příbuznost se současným Svatým otcem, která většině prelátů silně vadila, byla jeho naděje na eventuální zvolení zcela minimální.

„Ukliď to!“ přikázal Marino jednomu z okounějících sluhů a napadlo ho, zda by se místo shánění kardinála, který by vypeskoval gardisty, neměl raději vydat dolů do města k Tibeře do své oblíbené taverny U Ochechule, mořské panny. Ale nebylo mu dopřáno potěšení ze džbánku ze sklepa právě přineseného chladivého bílého vína.

„Hej, Marino, kde se flákáš?“ ozval se hlas papežského sekretáře Fourniera. „Co to bylo za kravál?“

Komorník se zdvořile nahrbil před tím nenáviděným kaplanem z Lyonu, který se díky příbuzenskému poměru s předchozím papežem Inocencem VI. vyšvihl do své nynější funkce a Urban V. ho v ní kupodivu ponechal. Ach, protekce a zase jen protekce! Kdyby zbožní křesťané věděli, jak je papežský dvůr skrz naskrz prolezlý korupcí a nepotismem! Pak by s daleko větší ochotou naslouchali všelijakým kacířům požadujícím, aby se církev vrátila do časů Kristovy chudoby a čistých duší. Marino se až zastyděl za své myšlenky a honem vyhrkl: „Důstojnosti, nějací bezbožníci si dovolili hodit kámen do oken paláce.“

„Doufám, že je gardisté chytili,“ nadhodil sekretář.

„Nevím, důstojnosti,“ opatrně odvětil komorník. Věděl, že kdyby popravdě přiznal, že se gardisté v onom kritickém okamžiku raději dívali jinam, mohl by tím přivolat hněv na vlastní hlavu. Jednak by ho nenáviděli gardisté, jednak by mu vyčinil kaplan Fournier, protože mu měl okamžitě hlásit, co se stalo. Nehlásil, raději opatrně zvažoval, co má vlastně učinit, protože to bylo pro jeho další působení u papežského dvora jistější. Stejně odtud Svatý otec brzy odjede zpátky do Avignonu. Do Říma beztak přicestoval jen na naléhání císaře Karla a toho umanutého básníka Petrarky. Ať si Urban raději táhne do Francie. Stejně ho žádný z Římanů za Božího náměstka na zemi neuznává. Byl Francouz, namyšlený Francouz, cizinec ve městě, které by mělo patřit jen Italům, jak tomu ostatně bývalo odedávna.

„Dojdu se zeptat velitele gardy,“ vyhrkl Marino a zvědavě se přitom podíval na sekretáře, zda ho tímto návrhem uspokojil.

„Ať se u mne zastaví,“ povýšeně odpověděl Fournier a víc se o komorníka nestaral. A právě na to Marino čekal. Neslyšně vyklouzl na studenou chodbu, co nejtišeji seběhl po schodech, ve svých kožených škorních jen opatrně našlapoval na špičky, a gardistům okounějícím v bráně řekl, že se má jejich velitel dostavit k papežskému sekretáři. Než mu stačili odpovědět, zmizel jim z dohledu a ze všech sil pospíchal do taverny U Ochechule, mořské panny.

V té době si už povídal celý Řím, že dny pobytu papeže Urbana V. ve Věčném městě jsou sečteny. „Bojí se, že by mu mohl někdo podříznout ten jeho tučný bílý krk,“ říkali si trhovci, aniž se přitom ohlíželi, zda někde neposlouchá některý papežský špeh. Leccos se přes předpokoje a sluhy doneslo i Svatému otci. Ve chvílích slabosti se dlouho modlil před oltářem ve své soukromé kapli, aby zahnal úzkost, do svatopetrské baziliky si už ani netroufal. Jakkoliv se sekretář Fournier snažil, aby se nic nedozvěděl o kamenech, kterými v nočních hodinách kdosi rozbíjel okna Lateránského paláce, přece jen cosi tušil. Na papežském dvoře vzrůstal neklid a kardinál Angelico nabádal, aby se vrátili do Avignonu:

„Bratře, neudělal jsi dobře, že jsi podlehl císařovu naléhání a usadil se v Římě.“

„Neoslovuj mne bratře, ale Vaše Svatosti.“ Urban V. si zakládal na svém postavení Nejvyššího pontifika a potrpěl si na obřadnost. Nic na tom neměnila ani skutečnost, že Angelico byl jeho bratrem.

„Nezapomínej na ty proklaté Uhlíře. Víš dobře, že jsou všeho schopni a mají své lidi všude,“ nedal se odbýt kardinál.

„Zase ta ďábelská sekta! Už měla být dávno zničena.“

„Také jsem si to myslel, Vaše Svatosti.“ Kardinál zjevně nechtěl, aby ho bratr zase zahrnul výtkami, že si ho dost neváží.

„Co dělají tví agenti, které jsi převzal po kardinálu Albornozovi?“

„Bratr Pavel je kdovíkde, mám za to, že ho ti Uhlíři zabili. A pokud jde o ty ostatní…“

Urban V. ho však nenechal domluvit. Stačila zmínka o tom tajemném dominikánovi, aby se rozběsnil a začal zuřivě mávat rukama, jako by se chtěl bránit nějakému neviditelnému nepříteli:

„Tak? Bratr Pavel zmizel? Nebo ho přetáhl do svých služeb císař Karel?!“ Papež si nedělal iluze ani o svém nejlepším agentovi, ani o Lucemburkovi, s nímž sice udržoval dobré vztahy, nicméně věděl, že kdykoliv mu ustoupí, ten prohnaný král Čechů toho okamžitě využije. Není divu, když mu v žilách koluje krev pyšných Němců smíšená s krví zákeřných Slovanů! Navenek se tváří, jako ten největší ochránce katolické církve, ale ve skutečnosti myslí jen na svůj vlastní prospěch. Klidně ho nechá na pospas těm bezbožným Uhlířům, sice neviditelným, nicméně navzdory tomu, kolik jich zatím dal upálit, stále mocnějším. Kouř z hořících hranic a zápach škvařícího se masa jen vyvolávaly další vlnu nenávisti.

Jako by toho nebylo dost, Urbanovi V. už několikátý den nebylo dobře. Pobolíval ho žaludek a ty nejčernější myšlenky se mu honily hlavou. Co když ho chce někdo otrávit? Co když se jeho kuchař nebo číšník přidal k Uhlířům a teď mu po malých dávkách přidává do jídla jed? Bolesti břicha by tomu napovídaly. Raději požádal bratra, aby vždy dva jáhnové ochutnávali pokrm, který mu jde na stůl. Chtěl si být jist, že se mu nic nestane.

„Není to přehnané?“ zamračil se kardinál Angelico Grimoard.

„Většina Svatých otců měla své ochutnávače,“ odsekl Urban V.

„A co víno, které ti číšnici přinášejí?“

„Také ho budou ochutnávat!“

Kardinál tedy jmenoval čtveřici ochutnávačů, kteří se poslušně ujali své úlohy. Papež měl hned v následujících dnech dojem, že ho žaludek přestal bolet. Přesto projevil další vrtoch. „Odjedeme do Viterba. Je tam zdravější ovzduší,“ prohlásil znenadání. Proti tomu se nedalo nic namítat. Zatímco v Římě bývalo v letních dnech k zalknutí, až do oken Lateránského paláce stoupal zápach ze stok odvádějících odpady všeho druhu do Tibery a život sužovaly hejna neodbytných much a komárů, ve Viterbu vál příjemný vánek, přinášející vůni piniových hájů.

Ten večer se jako obvykle papežský komorník Marino pohodlně rozvalil na lavici v taverně U Ochechule, mořské panny. Kamenná zeď ho příjemně chladila do zad, lehké bílé víno do něj po horkém dni klouzalo skoro samo, a tak měl za chvilku lehkou špičku. Ve stavu mírné podroušenosti mu ani nepřišlo divné, že si k němu přisedl ramenatý muž s černým plnovousem, kterého tady ještě nikdy neviděl.

„Ty jsi prý komorník samotného Svatého otce?“ zapředl rozhovor otázkou.

Marino se pyšně nafoukl: „Znám Svatého otce jako málokdo. Však k němu mám přístup, kdykoliv si vzpomenu.“

„Báječné,“ zamnul si rukama vousáč. „Mohl bys pro mne něco udělat?“

„Podle toho, co za to,“ předvedl komorník svého obchodního ducha.

„Objednám ti ještě jeden džbánek a přidám něco ze svého měšce.“ S těmito slovy vousáč odepjal od pasu viditelně naditý váček a zatřepal s ním, až to v něm utěšeně zacinkalo. „Jsou tam i zlaté florény,“ dodal a v plnovousu se ve světle louče zaleskly jeho zuby.

„Co bys potřeboval?“ otázal se Marino a tázavě se na muže zahleděl.

„Podívej, mám tady křížek.“ S tím vylovil ze záhybu pláště nevelký krucifix z lesklého kovu, snad z mědi. „Chtěl bych, aby mi ho Svatý otec požehnal.“

„Maličkost,“ sebevědomě prohlásil Marino. „Kde je ten džbán vína?“

Neuplynulo dlouho a s vousáčem byli ti největší přátelé. Ani přitom nepostřehl, že jeho nový známý, který si nechal říkat Lodovico, na rozdíl od něj příliš nepije. Hlavní pro něj bylo těch několik zlatých florénů, za něž ho byl ochoten propašovat do Lateránského paláce.

„Neboj, Lodovico, mě všichni gardisté znají a poslouchají,“ blábolil nesmyslné lži. Už si ani nepamatoval, kdy spolu opustili tavernu a vydali se křivolakými uličkami nočního Říma k sídlu papeže Urbana V. Probraly ho teprve chlad a ukrutná bolest. Ostré provazy se mu zařezávaly do obou zápěstí a také nemohl hýbat nohama. Měl pocit, že ho kdosi nese, ale nebyl si tím jist. Pak najednou letěl vzduchem a kdosi se tiše zasmál. Kolem něj vystříkla studená zapáchající voda, pokusil se plavat, jenže se spoutanýma rukama a nohama byl zcela bezmocný. Vykřikl a ta páchnoucí voda mu vnikla do úst. Zoufale se svíjel, až se nakonec vzdal a uvědomil si, že už nikdy nevročí do tratorie U Ochechule, mořské panny, ba dokonce ani do Lateránského paláce. Že nebude vůbec nic… Tma ho navždy pohltila.

„Ten Francouz se dal na útěk,“ šeptali si Římané, když pozorovali, jak dlouhá papežská kolona jezdců a vozů opouští město směrem na půlnoc. „Vrací se do Avignonu,“ tvrdili ti tradičně dobře zasvěcení do záležitostí papežského dvora a netušili, že se tentokrát mýlí. Urban V. by do Avignonu sice rád, ale nechtěl utíkat, nechtěl vypadat jako příliš velký bázlivec. Konec konců Viterbo nebylo až tak daleko, a když se rozneslo, že papež odjel jen do svého letního sídla, nikdo ve Věčném městě neslavil. „Však on se ještě vrátí. Císař mu to přikáže,“ říkali si nad poháry vína.

Jedním z těch, kdo s papežem opouštěli Řím, byl v sedle grošované kobylky černovlasý, hladce oholený muž jménem Lodovico, nový papežský komorník. Ten starý, Marino, považte, se prý bude ženit. Ostatně Lodovico je snad jeho bratranec, který se uvolněného místa nadmíru ochotně ujal. Nikomu to nepřišlo divné, ani jindy podezíravému sekretáři Fournierovi. Takové věci se prostě stávaly.

VIII

„Budeš se ženit,“ oznámil císař římský a král český Karel IV. svému devítiletému synu Václavovi. Chlapec se na něj nechápavě zahleděl, odložil dřevěný mečík, kterým zuřivě bil do okované truhlice, jako by to byl nějaký nepřítel, a zeptal se:

„Proč se mám ženit?“

„Protože jsem tak rozhodl.“ Karel se na synka usmál. V duchu v něm viděl svého pokračovatele. Už ve třech letech ho přes protesty tehdejšího pražského arcibiskupa Arnošta z Pardubic nechal korunovat českým králem. Dítě po celou dobu slavnostního aktu křičelo, až všem zaléhaly uši, a těžkou svatováclavskou korunu museli nad jeho hlavičkou držet dva členové korunní rady Bušek z Velhartic a Vilém z Landštejna. Karel ho původně zamýšlel oženit s dcerou norimberského purkrabího Fridricha z Hohenzollernu, ale nyní se mu nabízela mnohem výhodnější partie, a to čtrnáctiletá Johana, dcera Albrechta z rodu Wittelsbachů. Albrecht, hrabě holandský, byl v pořadí čtvrtým synem někdejšího císaře Ludvíka Bavora, Karlova dávného soupeře, a sňatek s jeho dcerou by pomohl obrousit hrany znovu narůstajícího napětí mezi Lucemburky a Wittelsbachy. Vždyť před necelým rokem se bavorští Wittelsbachové začali paktovat s uherským a polským králem Ludvíkem I. A tomu bylo nutné učinit přítrž. Navíc plánovaný sňatek otevíral pro Karla reálnou možnost získání Branibor, územně navazujících na dosavadní Karlovy země Dolní Lužici a Dolní Slezsko.

Václav odhodil svůj mečík do kouta komnaty a začal vztekle dupat a křičet: „Nechci se ženit! A ne a ne a ne!“

Otec stále s lehkým úsměvem na rtech chvíli shovívavě pozoroval jeho dětské vztekání, posléze k němu přistoupil, vzal ho kolem ramen a ukazováčkem mu jemně utřel slzy. „Neplač, tím se nikdy nic nevyřeší. Nemáš mít náhodou výuku latiny?“

Chlapec mlčky přikývl.

„Veličenstvo, hned se budu panu mladšímu králi věnovat.“ Od stěny komnaty se odlepil mistr Havel ze Strahova, Karlův lékař a astrolog, který doposud stál stranou a mlčky pozoroval císařův rozhovor se synem, nyní vlastně také českým králem.

„Ještě než započnete s výukou, mistře Havle, zapamatujte si, že potřebuji vybrat vhodný termín pro králův sňatek s princeznou Johanou Bavorskou. Chci, aby počátek jejich společného života provázela ta nejpříhodnější nebeská znamení.“

„Zajisté, Veličenstvo,“ uklonil se mistr Havel.

Karel na něj pohlédl a řekl: „Děkuji, velice mi na tom záleží.“ Poté šibalsky zamrkal na Václava a dodal: „A ty si pamatuj! Už žádný pláč, jsi přece český král!“

Císaře překvapilo, že už odpoledne se v jeho komnatách v norimberském hradě ohlásil mistr Havel s vhodným termínem pro synovu svatbu.

„Veličenstvo, královský sňatek by se mohl odehrát na svátek archanděla Michaela 29. září, den po svátku českého zemského patrona svatého Václava.“

„Poslechněte, mistře, proč ne právě na svátek svatého knížete? Byla by to skvělá symbolika. Vždyť svatý Václav je přece nebeským ochráncem našeho království!“

„Ale planety jsou v tom dni ve špatném postavení. Vzhledem k horoskopu vašeho syna, našeho milostivého krále Václava, bude vhodnější následující den, kdy jsou k němu planety v mnohem příznivějším postavení. Všechny kvadratury a opozice vytvářejí uzavřený kříž v pohyblivých znameních…“

„Zadržte, mistře,“ Karel lehce pozvedl pravici. „Díky vám už jsem leccos ze záhad vaší vědy pochytil, ale přece jen ještě nejsem takový znalec, abych se ve všech těch kvadraturách, opozicích, ascendentech a trigonech vyznal. Obdivuji však, jak rychle jste se se svým úkolem vypořádal.“

„Bohužel musím přiznat, že stanovení vhodného data královské svatby není mým dílem, ale dílem mého kolegy.“

„Vy jste tady v Norimberku potkal kolegu astrologa?“

„Ach ano, a dokonce se zajímá o přijetí do vašich služeb, Veličenstvo. V jeho prospěch musím prozradit, že je absolventem vysokého učení ve vlašské Bologni a hodně cestoval. Dokonce navštívil Svatou zemi, aby se poklonil Božímu hrobu, a při této příležitosti se v mnohém poučil od chaldejských, perských a arabských učenců.“

„Zajímavé,“ pokývl hlavou císař. „Jak se jmenuje?“

„Je to doktor Theobald Baccio.“

„Tedy podle jména Vlach?“

„Ano, Veličenstvo, ale jeho matka prý byla Řekyně.“

„Nuže dobrá, ještě dnes večer ho přijmu a promluvím s ním.“ Karel IV. si rád povídal s učenými lidmi, rád se jich všemožně vyptával, aby rozšířil svoje znalosti, a oceňoval, když mu takový učenec odporoval nebo se s ním dostal do sporu. Ale toho, kdo by mu jen uctivě přitakal, zpravidla rychle vyprovodil. „Souhlasit sám se sebou umím nejlépe já sám. Na to nepotřebuji nikoho druhého,“ říkával.

Po večerní mši svaté v hradní kapli svaté Valburgy se císař se svými nejbližšími odebral do menšího ze dvou zdejších sálů. Zatímco ten velký sloužil k audiencím a někdy také k jednání říšského sněmu, v menším, pokud byl Karel IV., zasedala korunní rada, scházeli se tu říšští kurfiřti a také panovníkovi nejbližší přátelé. Třebaže byl poměrně teplý večer, ve velkém krbu zdobeném říšskými erby plál oheň, stravující velká buková polena. Císař seděl v pohodlném, kůží potaženém křesle, v pravačce svíral číši posetou skleněnými perličkami, do níž mu co chvíli nakrátko ostříhané páže dolévalo ze stříbrné konvice jeho oblíbené červené burgundské víno. Karel měl rád těžká červená nasládlá vína, vína, jak byl přesvědčen, hodná vysokých hodnostářů a panovníků, kdežto naopak lehká bílá vína dával podávat jen při obědě na zapíjení nadívaných tetřívků a koroptví nebo rozličně upravených ryb. Červené víno se podle jeho názoru více hodilo k vznešeným a moudrým debatám, kdežto bílé leda tak ke svádění krásných dam. Když ještě žil Arnošt z Pardubic, první arcibiskup pražský, často si Karla kvůli jeho představám o vínu dobíral. Bylo to přátelské milé pošťuchování, jaké si mohl vůči císaři dovolit jen on a pak už pouze dominikán Pavel. Jenže Arnošt je už na pravdě Boží a Pavel putuje Itálií s tajným poselstvím k papeži Urbanovi V. A nejspíše, jak se císař ne bezdůvodně domníval, také hodlá na sebe nalákat tu proklatou sektu Uhlířů, aby vylezla ze svých děr a mohla být definitivně zničena.

Po Karlově pravici seděl norimberský purkrabí Fridrich z Hohenzollernu, po levici pak Albrecht Wittelsbašský, hrabě holandský, jehož dcera Johana se měla zakrátko provdat za mladičkého Václava, vedle něho pak císařský kancléř a olomoucký biskup Jan ze Středy, dále tu byli Karlův mladší bratr, moravský markrabě Jan Jindřich, císařův důvěrník, maršálek císařského dvora Bušek z Velhartic a také panovníkův lékař a astrolog, mistr Havel ze Strahova.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Věčný je jen Bůh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.