Tatranka v Hanoji

aneb Vietnam, můj paralelní svět

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Lenka Kovářová

Tatranka v Hanoji
aneb Vietnam, můj paralelní svět – e-kniha

Copyright © Cattacan, s. r. o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Edice Maličkosti, svazek druhý

Edice krátkých esejů, úvah nad člověkem,
jeho světem, životem osobním i občanským,
nad všedními i svátečními záležitostmi dne,
nad přírodou... Zkrátka zamýšlení nad věcmi malými i velkými – od žvýkačky až po vesmír. Maličkosti jsou malé, ale může se v nich
vyjevit leccos velikého. Jak praví klasik
G. K. Chesterton, maličkosti mohou
býti ohromné.

Klíčová slova: Vietnam, eseje, cestopis

Text a ilustrace © Lenka Kovářová, 2020

Foto na obálce © Chris Schalkx, Shutterstock.com, 2020

Obálka a sazba © Barbora Solperová, 2020

ISBN: 978-80-883-4906-8 tištěná kniha

ISBN: 978-80-83-4907-5 ePub

ISBN: 978-80-883-4910-5 Mobi

ISBN: 978-80-883-4909-9 PDF

Děkujeme za podporu vydání této knihy
společnosti SAPA TRIP s.r.o.
a Czech-Viet Travel s.r.o.

Poděkování

Děkuji svému manželovi, že mě občas vyveze a vždy z toho vznikne krásný zážitek.

Děkuji svým dětem, že jsou mými kritiky a podporovateli.

Děkuji Ivanu M. za jeho myšlenku vydat mé zápisky a jeho neúnavnou podporu na celé té cestě.

Děkuji všem jeho kamarádům, kteří mají další kamarády, a kolo se rozběhlo.

Děkuji všem vám, kteří jste si mé první zápisky četli na facebooku, a psali jste, že se vám to líbí.

A také děkuji vám, kteří si tuto útlou knížečku koupíte a přečtete si ji.

Vám všem upřímně děkuji

Lenka Kovářová

Jak jsem se sem dostala?

Jmenuji se Lenka Kovářová a na otázku, kdo jsem, ráda s oblibou odpovídám, že jsem Tatranka. Narodila jsem se na Slovensku. Pod Tatrami. V ten den, v únoru, svítilo slunko. Asi proto mám celý život slunečný. Vystudovala jsem cestovní ruch a začala cestovat. Nejdříve sama, jen tak turisticky, pak se skupinami jako průvodce a pak už s rodinou. Ale to už bylo stěhování se. Ze Slovenska na Moravu, z Moravy do Čech. A teď už pár let žiju ve Vietnamu. Jak jsem se sem dostala? Manžel začal pracovat pro vietnamskou společnost. První rok jsem za ním dojížděla. Na týden, na dva týdny, na měsíc, na dva měsíce. A pak jsem v práci řekla, že odcházím. I dětem jsem řekla, že odcházím. A tak jsem tady, mám vietnamské jméno Lan, nakupuji na tržnicích mezi Vietnamkami, smlouvám, sleduji jejich život a nejsem členkou žádné skupiny cizinců žijících ve Vietnamu. Chci zažít život vietnamský. A o tom je tato útlá knížka. Zachycuje to, co tady vidím, co tu zažívám, co mne tady pořád překvapuje. Protože i když jsou tu stejní lidé, vůbec nejsou stejní.

1
Z mého paralelního světa: Jak se ztrácím. Ráda

Já Hanoj miluji.

Je pořád jiná. To asi proto, že když si vyjdu na procházku, zpravidla se ztratím. Když se ztratím, objevím něco nového. I dnes jsem se ztratila. Ale vlastně já se neztrácím, já jenom bloudím. A když bloudím, tak cestu nehledám.

Obvykle vcházím do starého města na stejném místě. Přibližně. Mám ráda ulici, které říkám Semínková. V ošatkách jsou všechny možné i nemožné druhy luštěnin, semínek a rýže. Rýže kulatá malá, kulatá větší, rýže šišatá, podlouhlá i oválná, rýže bílá, bělejší i tmavší. A každá ta rýže voní.

Pak obvykle zahnu do ulice Pytlíkové. Všechno na jednom místě. Pytlíčky, pytlíky, pytle, sáčky papírové i plastové, s potiskem i se zipem, miniaturní i obří.

Pak následuje ulice Zeleninová. Vyskládané limetky zelené, limetky oranžové, zázvor bílý, zázvor růžový, feferonky málo pálivé, feferonky mírně pálivé, feferonky středně více pálivé, feferonky hodně pálivé, cibule oloupaná, cibule neoloup.... No prostě ulice Zeleninová.

Vůni zeleniny zanedlouho vystřídá nevůně sušených ryb a minikrevet.

O něco dál mají živé holuby, hrdličky, křepelky, ryby, hady, žáby i želvy. Je tam i několik dalších tvorů, ale já se tvářím, že je nevidím. Všechno je určeno k jídlu.

To je něco. No a tam jsem se dnes otočila doprava, doleva a asi i dozadu. Má GPS v hlavě byla offline (já ji tam vlastně vůbec nemám, abych byla upřímná). A už zase bloudím.

Dnes za to ale opravdu nemůžu. Kráčela jsem si pak ulicí Hedvábnou k parku Ho Či Mina. Celé jeho okolí ale uzavřeli policajti. Hermeticky. Asi proto, že je tady vládce
Ruska i Ameriky. Dokonce uzavřeli ulice i pro chodce. Chodec jsem v Hanoji já, prodavačky květin a důchodci v teplákovkách na večerním cvičení. A tak jsem byla – proti své vůli – odkloněna policejní píšťalkou do bočních ulic. A co jsem nenašla! Českou hospodu. I vstoupila jsem hrdě. Na jídelníčku samé české dobroty. Smažák, vepřové koleno, bramborák a holub na pivě se zkaženou rýží. Asi chtěli napsat, že je holub se smaženou rýží, ale chybička se vloudila. A právě to rozhodlo, že už nemám hlad.

Po pár bloudivých kilometrech jsem natrefila na známou ulici. Za odměnu si u svého prodavače kupuji čerstvý kokos. Dnes je za šestnáct korun. Včera byl za osmnáct.

Vedle je ulice pouličních holičů. Je tam obvykle plno. Vítr a tlakové vlny od skútrů zametou ze země všechny ty vlasy i chlupy.

Kokosy vedle holičství jsou ta lepší varianta. Kokos si tady kupuji často. Je to nedaleko našeho bytu. Vypiju ho okamžitě a to znamená, že mi tekutina zcela naplní můj břišní vak. Často chodím i kolem holičství vedle řeznictví. Je tam vždy plno. I v holičství i v řeznictví. Nuže, asi u obou dobrá kvalita.

Různé vůně i pavůně, prach a můj žaludek plný kokosové vody způsobily, že jsem zrychlila krok a míjela jsem rodinku sedící na chodníku. Škoda že jsem nenašla odvahu udělat fotku tohoto obrázku: Celá rodina sedí na ulici a všichni jedí. Babička, asi dcera, asi její manžel a tři děti s blaženým výrazem ocucávají nejlepší pochoutku – vařené kuřecí pařátky. Babička vyplivla pouze drápy. Mně pod nohy.

Je ráno, po deváté hodině, a na pláži jsem sama. Vlastně je tady jenom domorodý čistič pláže. Rýžovou metlou zametá písek na písečné pláži. Dělá to jemně a soustředěně. Tak si říkám, že tvaruje zenové vlnky. Až skončí, půjdu se na to podívat. Budu sledovat, jak vánek přehazuje zrnka písku z vlnky na vlnku. Skončil. Přišla jsem blíž. Žádné zenové vlnky. Mraveniště rozmetával.

2
Z mého paralelního světa: Jak jsem se k taj-či dostala (já tajčistka)

Mám ráda Hanoj. Je pestrá a nic tady není nemožné. Například to, že jsem začala chodit na taj-či. Zapsala jsem se do oficiální školy. Jediné v Hanoji, kterou jsem našla. Jsem tam nejstarší (výrazně a významně nejstarší) a mám svého osobního trenéra. Sama jsem zvědavá, co z toho bude.

Mladí Vietnamci milují fitness. Nechodí tam však kvůli budování svalů. Oni milují fotit se před zrcadly, jak cvičí.

Starší lidé cvičí všude. V parcích, u jezera a nejlépe před mauzoleem Ho Či Mina. Když manžel jezdívá do práce ráno po páté, potkává skupinky cvičící taj-či. Tak mi řekl, abych se k nim přidala. No. V tu dobu já ještě medituji. Ve spánku. A nechce se mi tohoto blaha vzdát. Když já vstávám, oni už mají navařenou polévku Pho. Ale nedalo mi to a hledala jsem, kde se to učí. Měsíc pátrání po internetu, a nic. Až pak přes facebook. Položila jsem otázku, jestli mají skupinu pro začátečníky, jestli to je i pro cizince, jestli to je v části Hanoje, kam mi cesta nepotrvá tři hodiny atd. Přišla odpověď: Zítra v sedm večer na nádvoří buddhistického chrámu na ulici Cát Linh. Řekla jsem si, že pojedu, podívám se a pak uvidím.

Bylo těžké být neviditelná, když jsem byla jediná jiné rasy. Přišla ke mně Vietnamka určená pro styk s veřejností. Uměla totiž anglicky. A oznámila mi:

„Můžeš cvičit. V úterý v bílém tričku, v pátek v černém. Oboje ti donesu. Budeš mít asi velikost XL nebo XXL (no chápete to? Já s velikostí S). Dáš mi za každé 100 000 dongů (asi 100 Kč, asi 5 euro), kalhoty si kup sama. Boty jsou drahé. Ze začátku můžeš cvičit bosa nebo v teniskách. Tady koupíš conversky za 200 000 dongů (asi 200 Kč, asi 10 euro). Dobrá kvalita. Trenérovi se říká Master. Tamten Master je náš hlavní a byl trenérem reprezentace. Tamten mladší je jeho zástupce. Jestli chceš trénovat s mečem nebo s palicí, přijeď zítra. Dnešní trénink ti začíná za čtyři minuty. Vítej, Lan-Ka.“

Chtělo se mi na toaletu. Zeptala jsem se kam. Ona ukázala na ono místo a dodala, že správce tohoto buddhistického chrámu tam má kohouta. Už se mi na toaletu nechtělo.

Trénink začal. Kroužení očima, kroužení hlavou, kroužení rameny, kroužení pánví, kroužení koleny a kroužení chodidly. Pak připažit, vzpažit, upažit, rozpažit (existuje ještě nějaké jiné pažit?). Pak běh s vysokými koleny, zakopávání a kličkování. Já jediná měla úsměv na tváři. (Asi spomienky na gymnaziálny telocvik v bielom tričku a modrých gaťkách – trenkách). Oni to prožívali velmi seriózně. Tohle jsem zvládla. Pak na nádvoří chrámu zhasli světla. Začala meditace. Dvacet minut. Vestoje. Já stála a kopírovala postoj i založení rukou. Oni zavřeli oči, já jen koukala. Půl metru za mnou byla zeď chrámového komplexu, kde bydlel správce. V tu dobu koukal na estrádu, tedy na karaoke. Hlasité karaoke. A jeho synovi začínala hodina bubnování. Na něco s hliníkovým zvukem. Hlavou mi běhaly myšlenky, jak mám v tomto rámusu meditovat. Proč to nevypne, když vidí, že meditujeme, proč tamten do toho tak mlátí… A do toho se ze záchodků ozval kohout. Chtěla jsem to reklamovat a odejít a už nepřijít, ale všichni kolem byli jaksi mimo. Všichni stáli a jako by tam nebyli.

Tak psychicky zničená jsem nebyla ani při Člověče, nezlob se!

Pak mi to došlo. Jak jednoduché je meditovat vsedě na
měkké podložce v naprostém klidu nebo za doprovodu jemně šumící muziky.

Po meditaci ke mně přistoupil hlavní Master. Prý jestli se mi neklepala kolena. (Došlo mi, že jsem celý čas měla být v mírném podřepu.)

A tak začala má výuka taj-či!

Velmi brzy starší Master zjistil, že jsem skutečně absolutní a nefalšovaný začátečník. Odvedl si mě stranou. Začal mluvit. Po dlouhé chvíli jsem přemýšlela, jak mu mám dát jemně najevo, že vietnamsky nerozumím. A tak jsem si přikryla uši, zakryla ústa a ukázala pouze na oči (má dobrá kamarádka říkávala, že má neverbální komunikace se podobá jazyku Avatarů. Je potřeba velké představivosti, aby mi bylo rozumět). Master se mou gestikulací nenechal vyvést z konceptu a pokračoval v mluvení. Ještě asi deset minut. Tak jsem si řekla, že to byla asi historie taj-či. Pravidla jsou pravidla a s porozuměním jsem je poslouchala na každém tréninku asi měsíc.

Následoval základní postoj a kroky. Už beze slov. On mi to ukázal, já jsem ho kopírovala. Já jsem se svým postojem byla spokojená. On ne. Rovnal mne, ruce mi vykrucoval, nohy zakulacoval (já si doteď myslela, že taj-či je ladné, jemné, uhlazené super slow motion). Došlo na tlumočníka. Ten řekl: „To je jednoduché. Máš si představit, že v podpaží máš tenisové míčky. A kolena dej od sebe tak, jako bys tam měla velký gymnastický míč.“ (Zkoušíte to taky?) Nikdo si do té doby nevšiml, že já jediná mám rovné nohy. Krásné rovné nohy. No jak mám tyto nohy zakulatit tak, aby se mi tam vešel míč? Oni to mají jednoduché. Všichni mají nohy tvarované podle sedadla motorky. Když je dítě ještě mimino, posadí ho na motorku a jeho nohy se podle toho tvarují.

Na řadu přišla první sestava. Do mé individuální začátečnické skupiny přišli další dva zájemci. Jim vysvětloval ústně, mně posunkovou řečí. Už jsme si začali rozumět. Za každý dobrý pohyb mne pochválil. Tleskal. (Někdy jsem měla pocit, že tleská celá tribuna.) Ale ani on neuměl všechno vysvětlit posunky. Ve skupině se našli dva kluci, kteří mi překládali. Jednou to vypadalo takhle. Master dlouze a vážně mluvil. Žádná gestikulace rukou. Nespustil ze mne oči. Pak se otočil na tlumočníka a ten řekl: „Já to neumím přeložit. Ale máš to cvičit, jako bys byla vodou. Ta se nezastaví před skálou. Voda skálu obteče. Ty taky buď jako ta voda.“

Ten kluk celý měsíc nepřišel na trénink. Pak mi řekl, že trénoval angličtinu.

Vietnamci jsou jako malé děti. Rádi všechno kopírují. O rozcvičkových přestávkách jsem si dělala cviky, které mám ráda. Mačací chrbát (kočičí hřbet) nebo laštovičku (vlaštovku) na jedné noze nebo jsem se stavěla na špičky. Na příští hodině to dělali téměř všichni. Zanechávám tady stopu.

O pár měsíců později přišli dva noví kluci. Master mne požádal, abych jim ukázala celou sestavu. Zakroutila jsem hlavou. Jakože ne. Vždyť jsem začátečník. A ještě nejsem vodou. Jeho pohled byl ale jasný. Nastoupila jsem. Pak tleskala celá tribuna.

Jednou přišel mladý kluk a podal si ruku se starším Masterem. Se starším Masterem si nemůže kdekdo podat ruku. Dlouho spolu mluvili. Bylo jasné o kom. Už trénuje mou skupinu. Když mi něco nejde, ukáže to na bojovém kung-fu. Pak vím, kam má moje ruka mířit. O přestávce přišel za mnou kluk z pokročilé skupiny. Že mi závidí nového trenéra. Jestlipak vím, kdo to je. Když jsem zakroutila hlavou, řekl, že loni dostal zlatou medaili.

Bože, kam já jsem se to dostala.

Na jedné z hodin za mnou přišel taky tajčista z vyšší skupiny. Ať mu ukážu jednu pozici. Já ji prý umím krásně… (Přemýšlím, jestli by se mi to stalo i doma.)

Už jsem ve vyšší skupině. Když cvičíme celou sestavu, Master všem napoví, jaká pozice bude následovat. Já rozumím pouze pár zvukům. Abych mohla cvičit plynule, vytvořila jsem si příběh. Takto vypadá jeho část:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tatranka v Hanoji.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.