Waiting for the Barbarians

Vydáno ve spolupráci s Peter Lampack Agency, Inc.
350 Fifth Avenue, Suite 5300
New York, NY 10118 USA.

Text copyright © J. M. Coetzee, 1980

Translation © Alexandra Büchler, 2001

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-690-2

I

Nikdy předtím jsem nic takového neviděl: dvě kulatá sklíčka, která má zavěšená v drátěných smyčkách před očima. Je snad slepý? Chápal bych, kdyby chtěl zakrýt nevidoucí oči. On ale slepý není. Sklíčka jsou tmavá a zvenčí neprůhledná, on však skrze ně vidí. Říká mi, že je to nový vynález. „Chrání oči před slunečními paprsky,“ vysvětluje. „Tady v poušti by se vám hodily. Člověk pak nemusí věčně mhouřit oči. Nebolí vás potom tolik hlava. Podívejte.“ Zlehka se dotkne koutků svých očí: „Žádné vrásky.“ Nasadí si sklíčka zpět na oči. Je to pravda. Má pleť mladšího muže. „U nás je nosí každý.“

Sedíme v nejlepším pokoji místního hostince, mezi námi láhev vína a miska oříšků. O důvodu jeho návštěvy nemluvíme. Je zde v rámci výjimečného stavu a to stačí. Místo toho hovoříme o lovu. Vypráví mi o posledním velkém honu, jehož se zúčastnil a při němž se ulovily tisíce jelenů, divokých prasat a medvědů, takové množství, že jich lovci museli nechat celou hromadu shnít. („Což byla věčná škoda.“) Já mu zas vyprávím o ohromných hejnech hus a kachen, která se každoročně slétají k zdejšímu jezeru, a o tom, jak je tady místní chytají. Navrhuji mu, že ho vezmu na noční rybolov v domorodé lodici. „To si nesmíte nechat ujít,“ říkám. „Rybáři drží nad vodou planoucí pochodně a buší do bubnů, aby zahnali ryby do rozhozených sítí.“ Přikývne a vypráví mi o tom, jak navštívil jinou pohraniční oblast, kde lidé považují za pochoutku určité druhy hadů, a o obrovské antilopě, kterou jednou skolil.

Nejistě se pohybuje mezi neznámým nábytkem, ale tmavé brýle si nesundá. Odebere se brzy na lůžko. Bydlí zde v hostinci, protože je to nejlepší ubytování, jaké může naše městečko nabídnout. Zdůraznil jsem obsluze, že jde o významného návštěvníka. „Plukovník Joll je ze Třetího oddělení,“ řekl jsem jim. „Třetí oddělení je dnes nejdůležitější sekce Civilní obrany.“ Tak to alespoň občas slýcháme, když se k nám donesou už poněkud zastaralé zvěsti z hlavního města. Majitel hostince přikývne, služebné stáhnou hlavy mezi ramena. „Musíme na něj udělat dobrý dojem.“

Vynesu si slamník ven na hradby, kde noční vánek zmírňuje vedro. Na plochých střechách města rozeznávám v měsíčním světle obrysy těl dalších spáčů. Zpod ořechů na náměstí sem doléhají nezřetelné hlasy. V temnotě zaplane jako světluška čísi dýmka, zhasne a znovu se rozzáří. Léto se pomalu chýlí ke konci. Stromy v sadech se prohýbají pod tíhou svého břemene. Hlavní město jsem neviděl od dob svého mládí.

Probudím se před úsvitem, vykradu se po špičkách kolem vojáků, kteří se ve spánku převracejí a vzdychají ze snů o svých matkách a milenkách, a sejdu po schodech dolů. Z oblohy na nás shlížejí tisíce hvězd. Jsme tu opravdu na střeše světa. Když se člověk probudí uprostřed noci pod širým nebem, doslova ho to oslní.

Strážný u brány tvrdě spí vsedě se zkříženýma nohama a s mušketou v klíně. Hlídačův přístěnek je zavřený a jeho vozík stojí venku. Projdu kolem.

~

„Nejsme na vězně zařízení,“ vysvětluji. „Zločinnost je tu nízká a trestem je většinou pokuta nebo nucené práce. Jak vidíte, tahle chýše je pouhé skladiště vedle sýpky.“ Uvnitř je dusno a páchne to tu. Nejsou tu žádná okna. Oba zajatci leží spoutáni na podlaze. Zápach se šíří od nich, je to pach staré moči. Zavolám strážného dovnitř: „Postarej se, aby se tihle dva umyli, a pospěš si, prosím tě.“

Uvedu návštěvníka do chladného přítmí sýpky. „Doufáme, že letos sklidíme z obecní půdy tři tisíce bušlů. Sejeme jen jednou do roka. Počasí k nám bylo milosrdné.“ Mluvíme o krysách a o způsobech, jak zamezit jejich rozmnožování. Když se vrátíme do chýše, je tu cítit mokrý popel. Zajatci klečí připraveni v koutě. Jeden je stařec, druhý chlapec. „Chytili je před několika dny,“ říkám. „Necelých dvacet mil odsud došlo k loupežnému přepadení. To je neobvyklé. Většinou se drží v uctivé vzdálenosti od pevnosti. Tyhle dva sebrali potom. Tvrdí, že s tím neměli nic společného. Nevím. Možná říkají pravdu. Chcete-li si s nimi promluvit, budu samozřejmě tlumočit.“

Chlapcova tvář je napuchlá a pohmožděná, jedno oko má nateklé a zavřené. Dřepnu si před ním a poplácám ho po tváři. „Poslechni, chlapče,“ řeknu v hraničním nářečí, „chceme s tebou mluvit.“

Hoch neodpoví.

„To on jen tak předstírá,“ řekne strážný. „Však on rozumí.“

„Kdo ho tak ztloukl?“ ptám se.

„Já to nebyl,“ ohradí se strážný. „V tomhle stavu ho už přivedli.“

„Kdo tě ztloukl?“ ptám se chlapce.

Neposlouchá mě. Zírá mi kamsi za záda, ne na strážného, ale na plukovníka Jolla, který stojí vedle něj.

Obrátím se k Jollovi.

„Pravděpodobně nikdy předtím nic takového neviděl.“ Ukážu prstem. „Mám na mysli vaše brýle. Určitě si myslí, že jste slepý.“ Plukovník Joll mi však úsměv neoplatí. Zdá se, že před zajatci musí člověk zachovávat určitou formálnost.

Podřepnu před starcem. „Otče, poslouchej mě. Přivedli jsme vás sem, protože vás chytili po loupežném přepadení. Víš, že jde o vážnou věc, že vás za to můžeme potrestat.“

Stařec si jazykem navlhčí rty. Tvář má šedavou a vyčerpanou.

„Otče, vidíš tohohle pána? Je tu na inspekci z hlavního města. Navštěvuje všechny pohraniční pevnosti. Jeho posláním je zjistit pravdu. Nemá na práci nic jiného než odhalovat pravdu. Když nebudete mluvit se mnou, budete muset mluvit s ním. Rozumíš?“

„Excelence,“ řekne a hlas mu přeskočí. Odkašle si. „Excelence, nevíme nic o žádné loupeži. Vojáci nás zadrželi a svázali pro nic za nic. Byli jsme na cestě k doktorovi. Tohle je syn mé sestry. Má ránu, která se ne a ne zahojit. Nejsme zloději. Ukaž pánům svou ránu.“

Chlapec začne s pomocí druhé ruky a zubů hbitě odvíjet hadry, kterými má ovázané předloktí. Poslední kusy, prosáklé zaschlou krví a hnisem, jsou přilepené k masu, on však nadzdvihne okraj obvazu a ukáže mi doruda zanícený okraj rány.

„Vidíte,“ říká stařec. „Nechce se to hojit. Vedl jsem ho k doktorovi, když tu nás vojáci zadrželi. To je všechno.“

Kráčím se svým návštěvníkem zpět přes náměstí. Minou nás tři ženy, které se vracejí od zavodňovací hráze s košíky prádla na hlavách. Zvědavě po nás pokukují se strnule vzpřímenými šíjemi. Slunce neúprosně praží.

„Toto jsou jediní vězni, které jsme po dlouhé době chytili,“ říkám. „Je to shoda okolností: normálně bychom vám žádné barbary ukázat nemohli. Tahle takzvaná loupežná přepadení jsou celkem bezvýznamná. Ukradnou tak nanejvýš nějakou ovci nebo odříznou z karavany soumara. Někdy proti nim uspořádáme odvetnou výpravu. Jsou to většinou zubožení domorodci, kteří se svými stádečky obývají povodí řeky. Patří to k jejich životu. Stařec říká, že byli na cestě k doktorovi. Třeba je to pravda. Starce a nemocného hocha by s sebou na loupežnou výpravu přece nikdo nebral.“

Začínám si uvědomovat, že za ně oroduji.

„Nemůžeme si ovšem být jisti. Ale i kdyby lhali, k čemu by vám byli takoví prosťáčci?“

Snažím se potlačit podráždění, vyvolané jeho tajuplnými odmlkami a ubohou teatrálností, s níž rádoby záhadně skrývá své zdravé oči za tmavými štíty. Kráčí s rukama sepjatýma před sebou jako žena.

„Přes to všechno,“ říká, „je budu muset podrobit výslechu. Dnes večer, pokud se to hodí. Vezmu s sebou svého pomocníka. Budu také potřebovat někoho, kdo by tlumočil. Třeba strážného. Mluví jejich jazykem?“

„Tady se dorozumíme všichni. Byl byste radši, abych u toho nebyl?“

„Nudilo by vás to. Máme své stanovené postupy.“

~

Výkřiky, které se podle pozdějšího tvrzení lidí ozývaly ze sýpky, neslyším. Co chvíli si během tohoto večera, kdy se zabývám svými záležitostmi, uvědomuji, co se tam asi děje, a napínám uši, abych zaslechl hlas lidské bolesti. Ale sýpka je masivní stavba s těžkými dveřmi a malými okny a stojí v jižní čtvrti, až za jatkami a mlýnem. V našem městečku, které bylo kdysi pohraniční stanicí, pak se stalo pevností a nakonec se rozrostlo v zemědělskou osadu o třech tisících duší, se přece nezastaví ruch života a veškerý hluk, který vydávají obyvatelé za teplého letního večera, neutichne jenom proto, že někde někdo naříká. (V určitém okamžiku začínám orodovat sám za sebe.)

Když se znovu setkám s plukovníkem Jollem a on má chvilku času, přivedu řeč na týrání zajatců. „Co když váš zajatec mluví pravdu,“ ptám se, „a přesto zjistí, že mu nevěříte? Nenachází se ve strašném postavení? Představte si to: být připraven se poddat, vydat ze sebe vše, až už nic nezbývá, být zlomen, a přesto mě nutí ze sebe vydat ještě víc! A jaká zodpovědnost je to pro vyšetřovatele! Jak můžete vůbec poznat, jestli vám někdo říká pravdu?“

„Existuje určitý tón hlasu,“ praví Joll. „Hlas člověka mluvícího pravdu má určitý tón. Příprava a zkušenost nás naučily jej rozeznávat.“

„Tón pravdy! Rozpoznáte tento tón v každodenním hovoru? Slyšíte, zda vám říkám pravdu já?“

Tohle je zatím náš nejdůvěrnější okamžik, on ho však zažene krátkým mávnutím ruky. „Kdepak, neporozuměl jste mi. Mluvím teď o zvláštních situacích, takových, kdy pátrám po pravdě, kdy musím pravdu zjistit pomocí nátlaku. Ze všeho nejdřív se mi dostane lži, chápete – tak to probíhá – nejdříve přijdou lži, pak nátlak, následují další lži a silnější nátlak, pak dojde ke zlomu, nátlak zesílí, a potom přijde pravda. Jen tak se jí dosáhne.“

Bolest je tedy pravda. O všem ostatním je možné pochybovat. Toto si odnáším ze svého rozhovoru s plukovníkem Jollem, kterého si s jeho zašpičatělými nehty, fialovými kapesníky a malýma nohama v měkkých polobotkách neustále představuji v hlavním městě, po němž se mu tak očividně stýská, jak se pološeptem obrací ke svým přátelům na chodbě divadla o přestávce mezi jednáními.

(Na druhé straně, kdo jsem já, abych se od něj odtahoval? Piju s ním, jím s ním, dělám mu doprovod, poskytuji mu veškerou pomoc, jak to vyžaduje jeho průvodní dopis, a ještě víc. Naše impérium nepožaduje, aby se jeho služebníci navzájem milovali, chce pouze, aby vykonávali svou povinnost.)

~

Zpráva, kterou mi jako soudci podá, je stručná.

„Během výslechu se začaly ve výpovědi zajatce jevit nesrovnalosti. Když na ně byl upozorněn, rozzuřil se a napadl vyšetřovatele. Došlo k potyčce, při níž zajatec upadl plnou vahou na zeď. Pokusy přivést ho k životu byly neúspěšné.“

Abych dostál liteře zákona, vyžadujícího důkladnost, povolám strážného a požádám ho o výpověď. Zapisuji slova, která odříkává: „Zajatce nebylo možno zvládnout, napadl vyšetřovatele. Zavolali mě dovnitř, abych ho pomohl uklidnit. Když jsem vešel, bylo už po zápase. Zajatec byl v bezvědomí a krvácel z nosu.“ Ukážu mu, kde má udělat své znaménko. S úctou ode mne vezme pero.

„Řekl ti vyšetřovatel, co mi máš povědět?“ ptám se ho tiše.

„Ano, pane,“ řekne.

„Měl zajatec svázané ruce?“

„Ano, pane. Vlastně ne, pane.“

Propustím ho a vyplním příkaz k pohřbu.

Než se však odeberu na lože, vezmu svítilnu, přejdu přes náměstí a oklikou projdu zadními uličkami k sýpce. U dveří chýše sedí jiný strážný, další mladý venkovan, který tu spí zabalený do přikrývky. Když se přiblížím, přestane kdesi cvrkat cikáda. Zaskřípění závory stráž neprobudí. Vstoupím do chýše drže lucernu nad hlavou a jsem si vědom toho, že neoprávněně stojím na posvěcené anebo znesvěcené půdě – pokud je mezi tím vůbec nějaký rozdíl – v hájemství mystérií státu.

Chlapec leží v rohu na lůžku ze slámy, živý a v pořádku. Předstírá, že spí, ale napjatá poloha ho prozrazuje. Ruce má svázané před sebou. V druhém rohu leží podlouhlý bílý ranec.

Probudím stráž. „Kdo ti řekl, abys tady tělo nechal? Kdo je zašil do rubáše?“

Strážný v mém hlase postřehne rozhořčení. „Byl to ten člověk, co doprovázel tu druhou Excelenci, pane. Byl tady, když jsem přišel do služby. Slyšel jsem, jak řekl chlapci: ‚Spi se svým dědečkem, zahřívej ho.‘ Předstíral dokonce, že hocha také zašije do rubáše, do toho samého, ale nakonec to neudělal.“

Zatímco chlapec dál s pevně semknutými víčky předstírá spánek, vyneseme tělo ven. Na dvoře podrží strážný lucernu a já najdu špičkou svého nože švy, rozpářu rubáš a odhalím starcův obličej.

Šedivý vous má slepený zaschlou krví, rty má pohmožděné a vyceněné zuby rozbité. Jedno oko je obrácené v sloup, z druhého zbývá jen krvavý důlek. „Zavaž ho,“ řeknu strážnému a on stáhne otvor v rubáši. Rubáš se však znovu rozevře. „Říkají, že narazil hlavou do zdi. Co si myslíš ty?“ Ostražitě se na mě podívá. „Najdi kus provazu a převaž ho.“

Podržím lucernu nad chlapcem, který se ani nepohne, ale když se skloním, abych se dotkl jeho tváře, ucukne a roztřese se v dlouhých záchvěvech, které mu probíhají celým tělem. „Poslouchej mě, chlapče,“ říkám, „nic ti neudělám.“ Převalí se na záda a zdvihne svázané ruce před obličej. Jsou nateklé a zarudlé. Hmatám po jeho poutech. Každý můj pohyb vůči němu je neohrabaný. „Poslouchej mě: musíš vyšetřovateli povědět pravdu. Je to to jediné, co od tebe chce slyšet – pravdu. Jakmile si bude jistý, že mu říkáš pravdu, neublíží ti. Ale musíš mu říct všechno, co víš. Musíš mu pravdivě zodpovědět každou otázku, kterou ti položí. A když to bude bolet, nesmíš ztratit odvahu.“ Konečně se mi podaří uzel rozvázat a pouta uvolnit. „Musíš si třít ruce, dokud se ti nerozproudí krev.“ Mnu jeho ruce mezi svými. Bolestně si protahuje prsty. Nemohu předstírat, že jsem cosi lepšího než matka, která utěšuje dítě mezi otcovými záchvaty hněvu. Neuniklo mi, že vyšetřovatel může mít dvě masky a hovořit dvěma hlasy, jedním tvrdým a druhým plným pokušení.

„Dostal dnes večer něco k jídlu?“ zeptám se strážného.

„Nevím.“

„Dostal jsi něco k jídlu?“ zeptám se chlapce. Zavrtí hlavou. Cítím, jak mi těžkne srdce. Nikdy jsem si nepřál být do něčeho takového zatažen. Nevím, kde to skončí. Obrátím se ke strážnému. „Odcházím, ale chci, abys udělal tři věci. Za prvé, až budou chlapcovy ruce v lepším stavu, chci, abys mu je zase svázal, ale ne tak pevně, aby otékaly. Za druhé si přeji, abys nechal tělo tam, kde je, venku na dvoře. Nenos je zpět dovnitř. Brzy ráno pošlu pár lidí, aby si pro ně přišli, a ty jim je předáš. Jestli se tě bude někdo na něco vyptávat, řekni, že se to děje na můj příkaz. Za třetí chci, abys teď chýši zamkl a šel se mnou. Dám ti z kuchyně pro chlapce něco k jídlu a ty mu to přineseš. Pojď.“

Neměl jsem v úmyslu se do toho zaplést. Jsem venkovský soudce, spolehlivý úředník ve službách impéria, který dosluhuje v zahálčivém pohraničí a čeká na penzi. Vybírám desátky a daně, spravuji obecní půdu, starám se o to, aby kasárna byla zabezpečena, dohlížím na mladší důstojníky, což jsou také jediní důstojníci, které zde máme, dozírám na obchod, předsedám dvakrát týdně soudu. Po zbytek času pozoruji východy a západy slunce, jím, spím a jsem spokojený. Až zemřu, doufám, že mi vládní tisk věnuje pár řádků. Nikdy jsem si nepřál nic víc než poklidný život v poklidné době.

Avšak minulý rok se k nám začaly z hlavního města donášet zvěsti o nepokoji mezi barbary. Obchodníci, kteří cestovali po dosud bezpečných stezkách, byli přepadeni a oloupeni. Krádeže dobytka se děly častěji a byly čím dál drzejší. Skupina úředníků provádějících sčítání lidu zmizela a jejich těla byla později nalezena pohřbená v mělkých hrobech. Kdosi vystřelil na guvernéra provincie při jeho inspekční cestě. Došlo ke srážkám s pohraničními strážemi. Barbarské kmeny se ozbrojují, říkaly zprávy, a impérium by mělo zavést bezpečnostní opatření, protože zcela jistě dojde k válce.

Já jsem žádný nepokoj nepozoroval, ale sám jsem si všiml, že každá generace si prožije období hysterického strachu z barbarů. V pohraničí se nenajde jediná žena, které by se někdy nezdálo, že se jí zpod postele vysunuje snědá ruka barbara, aby ji chytila za kotník; nenajde se jediný muž, který by se nestrašil vlastními představami o tom, jak se barbaři veselí v jeho domě, rozbíjejí nádobí, podpalují záclony a znásilňují jeho dcery. Tyhle představy jsou následkem přílišného pohodlí. Ukažte mi barbarskou armádu, a teprve pak vám uvěřím.

V hlavním městě se strachují, že by se barbarské kmeny ze severu a západu mohly konečně sjednotit. Důstojníci z generálního štábu byli vysláni na objížďky pohraničních oblastí. Některé hraniční posádky se posílily. Obchodníci, kteří požádali o vojenský doprovod, jej dostali. A v pohraničí se poprvé objevili vyšetřovatelé Třetího oddělení Civilní obrany, oni ochránci státu, odborníci na tajnou protistátní činnost, oddaní zastánci pravdy, mistři vyšetřování a výslechů. A tak se zdá, že se moje poklidná léta blíží ke konci, že je konec časům, kdy jsem mohl spát s klidným srdcem a s vědomím, že k tomu, aby se svět udržel ve svých kolejích, jej stačí sem tam trochu postrčit. Kdybych jen byl předal tyhle dva absurdní zajatce plukovníkovi – „tady je máte, plukovníku, jste odborník, vy už budete vědět, jak s nimi naložit!“ – kdybych byl odjel na pár dní na lov, tak jak jsem to měl udělat, třeba nahoru po řece, a po návratu bych byl stvrdil jeho zprávu svou pečetí, aniž bych ji četl, anebo poté, co bych ji lhostejně přelétl očima, aniž bych se tázal, co znamená slovo vyšetřování, co se za tím vším skrývá – kdybych se byl zkrátka zachoval moudře, byl bych se teď mohl vrátit k lovu, sokolnictví a ke svým umírněným tělesným žádostem. Čekal bych, až provokace skončí a pohraničí se znovu uklidní. Ale bohužel jsem neodjel: na chvíli jsem si zacpal uši před zvuky vycházejícími z chýše vedle sýpky, kde je uskladněné nářadí, ale pak jsem jedné noci vzal lucernu a šel se sám podívat.

~

Země je od obzoru k obzoru pokrytá bílou poduškou sněhu. Sníh padá z oblohy, odkud se line rozptýlené, všudypřítomné světlo, jako by se slunce rozplynulo v mlze a stalo se pouhou aurou. Ve snu procházím kasárenskou bránou, kolem holého vlajkového stožáru. Přede mnou se rozkládá náměstí, jehož okraje se rozpíjejí do zářivého nebe. Zdi, stromy i domy se kamsi vytratily, ztratily hmotnost, zmizely za okraj světa.

Když se vznáším přes náměstí, oddělují se přede mnou od bílého pozadí tmavé postavy. Jsou to hrající si děti, které staví sněhový hrad, do jehož vršku vetkly malou rudou vlaječku. Mají na rukou palčáky, na nohou holinky a jsou zachumlané do šál. Přinášejí po hrstech sníh, slepují stěhy hradu a vyplňují je. Jejich dech tvoří bílé obláčky páry. Hradby kolem hradu jsou již napůl postavené. Napínám uši, abych pronikl do podivné směsice jejich poletujících hlasů, ale nejsem schopen pochytit ani slovo…

Jsem si vědom své objemnosti, své přízračnosti, a proto se nedivím, že děti přede mnou mizí po obou stranách jako tající sníh. Všechny, až na jedno. Je to dívka, starší než ostatní, možná už vůbec ne dítě. Sedí ve sněhu s roztaženýma nohama, obrácená zády, na hlavě má kápi a pracuje na hradní bráně, hrabe, uplácává, tvaruje. Stojím za ní a přihlížím. Neobrací se. Pokouším se představit si její tvář mezi okvětními plátky špičaté kápě, ale nedaří se mi to.

~

Chlapec spí nahý na zádech a jeho dýchání je zrychlené a povrchní. Kůže se mu leskne potem. Poprvé má odstraněný obvaz a já konečně vidím zanícenou ránu, kterou zakrýval. Přiblížím lucernu. Břicho a slabiny má pokryty drobnými strupy, modřinami a rankami, z nichž místy vytékají praménky krve.

„Čím mu to udělali?“ zašeptám ke stráži. Je to týž mladík, který tu byl včera v noci.

„Nožem,“ odvětí šeptem. „Docela malým nožíkem, takovýmhle.“ Roztáhne palec a ukazováček. Uchopí ve vzduchu svůj pomyslný nožík, udělá krátký pohyb směrem ke spícímu tělu chlapce a jemně jím otočí, jako by obracel klíč v zámku, nejdřív nalevo, pak napravo. Potom ho vytáhne, spustí ruku podél boku, stojí a čeká.

Pokleknu k chlapci, přiblížím lucernu k jeho obličeji a zatřesu jím. Pomalu otevře oči a opět je zavře. Vzdychne, jeho rychlý dech se zpomalí. „Poslouchej mě!“ říkám mu. „Zdál se ti zlý sen. Musíš se probudit.“ Otevře oči a zamžourá na mě proti světlu.

Strážný přinese plechovku vody. „Může se posadit?“ ptám se ho. Zavrtí hlavou. Podepře chlapce a pomůže mu se napít.

„Poslouchej,“ opakuji. „Řekli mi, že ses přiznal. Prý jsi doznal, že jste spolu se starcem a dalšími muži z vašeho kmene ukradli ovce a koně. Řekl jsi, že se muži z tvého kmene ozbrojují; na jaře se prý všichni spojíte a vytáhnete do velké války proti impériu. Je to pravda? Chápeš, co tvoje přiznání znamená? Chápeš to?“ Odmlčím se. Přihlíží mému vzrušení bez výrazu, jako někdo, kdo je unavený po dlouhém běhu. „Znamená to, že se vojáci vypraví proti tvým lidem. Dojde k zabíjení. Tvoji bližní zahynou, možná i tvoji rodiče, bratři a sestry. Skutečně si něco takového přeješ?“ Neodpovídá mi. Zatřesu jím a plesknu ho po tváři. Ani sebou neškubne; jako bych plácl do neživého masa. „Myslím, že je moc nemocný,“ šeptá za mnou strážný, „moc bolavý a nemocný.“ Přes všechnu mou snahu chlapec znovu zavře oči.

~

Zavolám jediného doktora, kterého tu máme, starého muže, jenž si vydělává na živobytí vytrháváním zubů a přípravou afrodiziak z kostní moučky a ještěrčí krve. Přiloží chlapci na ránu jílovou placku a desítky bodných ranek mu potře mastí. Slibuje, že bude moci za týden zase chodit. Doporučí pro něj výživnou stravu a spěšně odejde. Neptá se, jak chlapec ke zraněním přišel.

Plukovník je však netrpělivý. Má v plánu provést na kočovníky rychlý nájezd a zajmout jich ještě více. Chce si vzít chlapce s sebou jako průvodce. Požádá mě, abych mu uvolnil třicet vojáků z naší posádky, čítající čtyřicet mužů, a poskytl mu koně.

Pokouším se ho přesvědčit, aby od svého úmyslu upustil. „Nechci se vás dotknout, plukovníku,“ říkám, „ale nejste voják z povolání, nikdy jste nevedl vojenskou výpravu v tomhle nehostinném kraji. Za průvodce budete mít jen dítě, které z vás má hrůzu a řekne, cokoli mu přijde na mysl, jen aby vám udělalo radost, a které ostatně není schopné cesty. Na pomoc vojáků se nemůžete spoléhat, jsou to jen naverbovaní venkované, většina z nich nebyla nikdy dál než pár mil od osady. Barbaři, které pronásledujete, vás vycítí a zmizí v poušti, ještě než se k nim přiblížíte na vzdálenost denního pochodu. Žili zde celý život a znají tuhle krajinu. Vy i já jsme tu cizinci – vy ještě víc než já. Upřímně vám radím, abyste se na výpravu nevydával!“

Vyslechne mě, dokonce (alespoň mi to tak připadá) mě v tom tak trochu podporuje. Jsem si jistý, že si náš rozhovor později zapíše s poznámkou, že jsem „nespolehlivý“. Když toho už slyšel dost, mé námitky odmítne: „Musím splnit svůj úkol. Jen já mohu posoudit, kdy bude má práce u konce.“ A pokračuje v přípravách.

Cestuje ve svém černém dvoukolovém kočáře s polním lůžkem a skládacím psacím stolkem připoutanými na střeše. Já mu dodám koně, káry, krmivo a zásoby na tři týdny. Doprovází ho mladší poručík z kasáren. Říkám mu v soukromí: „Nespoléhejte se na vašeho průvodce. Je zesláblý a vyděšený. A dávejte pozor na počasí. Všímejte si orientačních bodů v krajině. Vaší hlavní povinností je přivést našeho návštěvníka v pořádku zpět.“ Ukloní se.

Znovu se obracím na Jolla a snažím se vyzvědět, alespoň v obrysech, jaké má úmysly.

„Ano,“ říká. „Neměl bych se samozřejmě předem rozhodovat pro určitý postup. Zhruba řečeno, zjistíme, kde ti vaši kočovníci mají tábor, a pak se zařídíme podle toho, jak se bude situace vyvíjet.“

„Ptám se jen proto,“ pokračuji, „že když se ztratíte, bude na nás, abychom vás našli a přivedli zpátky do civilizovaného světa.“ Oba se odmlčíme a každý ze svého hlediska vychutnáváme ironii těchto slov.

„Ano, ovšem,“ říká. „K tomu ale těžko dojde. Máme naštěstí vynikající mapy této oblasti, které jste nám poskytl.“

„Tyhle mapy se zakládají na pouhých dohadech, plukovníku. Sestavil jsem je podle vyprávění cestovatelů, během deseti nebo dvaceti let. Sám jsem tam, kam se chystáte, nikdy nevkročil. Prostě vás varuji.“

Od druhého dne jeho zdejšího pobytu jsem jeho přítomností tak rozrušen, že se k němu sice chovám korektně, ale nic víc. Mám za to, že jako zplnomocněný kat je zvyklý, aby se mu lidé vyhýbali. (Anebo považujeme katy a jejich pacholky za nečisté jen tady v provinciích?) Dívám se na něj a přemýšlím o tom, jak se asi cítil poprvé, když ho jako učedníka vyzvali, aby zakroutil kleštěmi nebo utáhl šroub, či co to vlastně dělají. Zachvěl se alespoň trochu při vědomí, že v tom okamžiku překročil určitou mez a vstoupil na zakázané území? Ptám se v duchu, zda má nějaký soukromý očistný rituál, který provádí za zavřenými dveřmi, aby se pak mohl vrátit mezi lidi a lámat s nimi chléb. Myje si možná důkladně ruce, anebo se celý převlékne? Anebo snad Třetí oddělení stvořilo nové lidi, kteří se bez jakéhokoli znepokojení pohybují mezi tím, co je čisté a nečisté?

Pozdě do noci slyším fidlání a bubnování kapely pod ořechy na druhé straně náměstí. Rozhrabané uhlíky, nad nimiž vojáci opékají celou ovci, dar od „Jeho Excelence“, vydávají růžový žár. Budou popíjet až do časných ranních hodin a na úsvitu se vydají na cestu.

Pustím se zadními uličkami k sýpce. Strážný není na svém místě, dveře do chýše jsou otevřené. V okamžiku, kdy se chystám vejít, zaslechnu zevnitř šepot a chichotání.

Napínám zrak do temnoty. „Kdo je tam?“ ptám se.

Ozve se harašení a mladý strážný se ke mně připotácí. „Promiňte, pane,“ říká. Cítím jeho dech prosáklý rumem. „Zajatec mě zavolal a já se mu snažil pomoci.“ Ze tmy se ozve chrochtavý smích.

Spím a probudí mě další kolo taneční hudby z náměstí, znovu usnu a zdá se mi o těle ležícím na zádech s rozhozenými údy, bujné ochlupení se leskne na břiše jako tekutá čerň a zlato, vystupuje do slabin a míří jako šíp do rýhy mezi nohama. Když natáhnu ruku, abych se ho zlehka dotkl, začne se hemžit. Není to ochlupení, ale hustý roj včel, namačkaných jedna na druhé: obalené medem a lepkavé vylézají z rýhy a roztahují křídla.

~

Jako poslední projev zdvořilosti vyjedu s plukovníkem až tam, kde se silnice stáčí na severozápad podél břehu jezera. Slunce vyšlo a jeho jas se tak prudce odráží od vodní hladiny, že si musím zastínit oči. Muži, kteří jsou unavení a je jim nevolno po nočních radovánkách, se potácejí za námi. Uprostřed kolony, podpírán strážným, jede zajatec. Je smrtelně bledý a jízda na koni pro něj není pohodlná, rány mu očividně stále ještě působí bolest. Vzadu jedou soumaři a vozy s nádobami na vodu, zásobami jídla a těžším vybavením: kopími, mušketami, municí a stany. Není na ně bůhvíjaký pohled: celá kolona vyhlíží neukázněně, někteří muži jsou prostovlasí, jiní mají na hlavách těžké přilby jezdectva s peřím, jiní zas prosté kožené čapky. Odvracejí oči od oslepující vodní hladiny, všichni kromě jednoho, a ten hledí pevně před sebe skrze úlomek zakouřeného skla přilepený ke klacku, který si drží před očima a napodobuje tak svého vůdce. Kam se až rozšíří tahle absurdní móda?

Jedeme mlčky. Ženci, kteří začali pracovat v polích už před svítáním, nechávají práce a mávají na nás, když projíždíme kolem. V ohybu cesty přitáhnu koni otěže a rozloučím se. „Přeji vám šťastný návrat, plukovníku,“ řeknu. Nevyzpytatelně přikývne hlavou, zarámovanou v okénku kočáru.

Vracím se zpět, zbaven svého břemene a šťastný, že jsem znovu sám ve světě, který znám a jemuž rozumím. Vystoupím na hradby a pozoruji malou kolonu vinoucí se po severozápadní cestě směrem ke vzdálené skvrně zeleně, kde se do jezera vlévá řeka a pruh vegetace se vytrácí v oparu pouště. Slunce, jakoby z těžkého bronzu, stále ještě visí nad vodou. Na jih od jezera se prostírají bažiny a solné mělčiny a za nimi je šedomodrá řada holých kopců. V polích nakládají rolníci dva obrovské vozy senem. Nad hlavou mi přeletí hejno divokých kachen a snese se k vodní hladině. Je pozdní léto, čas míru a hojnosti. Věřím v mír, možná dokonce i v mír za každou cenu.

Dvě míle na jih od města vyvstává z písčité ploché krajiny shluk dun. Chytat v bažinách žáby a vozit se dolů po svahu dun na vyleštěných dřevěných saních jsou oblíbené letní zábavy dětí, jedna ranní, druhá večerní, když zapadne slunce a písek začíná vychládat. Ačkoli zde vítr fouká v každé roční době, duny jsou pevné, drží je nejen vrstva řídké trávy, ale jak jsem náhodou zjistil před několika lety, také dřevěné kostry. Duny totiž překrývají rozvaliny domů postavených dávno předtím, než byla anektována západní provincie a vybudována pevnost.

Vyhrabávat tyhle zbořeniny je jedním z mých koníčků. Pokud není třeba provést opravy na zavodňovacím systému, odsoudím pachatele drobných přestupků k několika dnům kopání na dunách. Posílám tam za trest i vojáky, a v době, kdy moje nadšení dosáhlo vrcholu, jsem dokonce z vlastní kapsy platil nádeníky. Práce je to neoblíbená, kopáči se musí namáhat v pražícím slunci nebo v pronikavém větru, bez ochrany, ve vzduchu plném vířícího písku. Pracují bez nadšení, nesdílejí můj zájem (o němž si myslí, že je to pouhý rozmar) a rychlost, s níž je písek navát zpět, je odrazuje. V průběhu několika let se mi však podařilo odkrýt pár největších staveb až po podlahu. Ta nedávno vykopaná stojí v poušti jako ztroskotaná loď, viditelná dokonce i z městských hradeb. Z této stavby, která kdysi možná sloužila jako veřejná budova nebo chrám, jsem zachránil těžký vyřezávaný dveřní rám z topolového dřeva, ozdobený reliéfem propletených létajících ryb, který teď visí nad mým krbem. Pod úrovní podlahy jsem našel v pytli, který se pod prvním dotykem rozpadl v prach, pohřbené dřevěné destičky, na nichž je namalováno písmo, jaké jsem nikdy neviděl. Takové destičky jsme našli už předtím, rozházené jako kolíky na prádlo po rozvalinách a většinou tak vybělené od písku, že písmo na nich bylo nečitelné. Na nových destičkách je však písmo tak jasné jako v den, kdy bylo napsáno. Nyní jsem jich začal sbírat, kolik jen mohu, v naději, že se mi podaří písmo rozluštit, a dětem, které si zde hrávají, jsem dal na vědomí, že za každou nalezenou destičku dostanou penci.

Dřevěná konstrukce, kterou odkrýváme, je vyschlá na troud. Mnohé trámy držely pohromadě jen okolním pískem, a když se odkryjí, okamžitě se rozdrolí. Jiné se zlomí pod nejlehčím tlakem. Nevím, jak je dřevo staré. Barbaři, kteří jsou pastevci a kočovníci a žijí ve stanech, se ve svých legendách o žádné stálé osadě poblíž jezera nezmiňují. Mezi troskami nejsou žádné lidské ostatky. Pokud je tu někde pohřebiště, nenašli jsme je. V domech není žádný nábytek. V hromadě popela jsem nalezl střepy hliněného nádobí sušeného na slunci a cosi hnědého, co mohla kdysi být kožená bota nebo čapka a co se mi před očima rozpadlo v prach. Nevím, odkud dřevo na stavbu těchto domů pocházelo. Možná že v minulosti pochodovali zločinci, otroci a vojáci dvanáct mil k řece a tam káceli topoly, rozřezávali je, hoblovali a přepravovali dřevo zpět na toto pusté místo na vozech. Zde pak postavili domy, co vím, možná i pevnost, a časem zemřeli, aby jejich páni, jejich prefekti, soudcové a kapitáni mohli každé ráno i večer vystoupit na střechy a věže, obhlížet svět od obzoru k obzoru a hledat známky přítomnosti barbarů. Třeba jsem při kopání odkryl jen pouhý povrch. Možná že deset stop pod zemí leží rozvaliny jiné pevnosti, vyvrácené barbary a naplněné kostmi lidí, kteří si mysleli, že v jejích vysokých zdech najdou bezpečí. Možná, že když stojím na podlaze téhle soudní budovy, pokud to opravdu byla soudní budova, stojím nad hlavou soudce, jako jsem já, dalšího šedovlasého služebníka impéria, který padl v tvář barbarovi. Jak se to ale dozvím? Mám vyhrabat noru jako králík? Poví mi to jednou písmo na dřevěných destičkách? V pytli je dvě stě padesát šest destiček. Je to snad náhoda, že je to dokonalé číslo? Když jsem je poprvé spočítal a zjistil to, odklidil jsem vše z podlahy své kanceláře a rozložil jsem je, nejdřív do velkého čtverce, pak do šestnácti menších čtverců, a potom do jiných kombinací, s myšlenkou, že co jsem dosud považoval za písmena v slabikáři, mohou být ve skutečnosti součásti obrazu, jehož obrysy se objeví, jakmile se trefím na správnou sestavu: mapa barbarské země v dávných dobách anebo znázornění ztraceného pantheonu. Pokoušel jsem se dokonce číst písmo v zrcadle, překreslovat jednu destičku přes druhou nebo spojit dvě poloviny dohromady.

Jednou večer, když už děti odběhly domů na večeři, jsem zůstal mezi ruinami až do fialového soumraku a prvních hvězd, do hodiny, kdy se podle lidových pověstí probouzejí duchové. Přiložil jsem ucho k zemi, tak jak mi řekly děti, abych slyšel, co slyší ony: rány a sténání pod zemí, hluboké, nepravidelné bušení bubnů. Na tváři jsem cítil pohyb písku cestujícího odnikud nikam pustinou. Poslední světlo se vytratilo, hradby na pozadí oblohy znezřetelněly, až se zcela rozplynuly v temnotě. Čekal jsem celou hodinu, zahalený do pláště a opřený zády o nárožní sloup domu, v němž kdysi lidé hovořili a jedli a hráli hudbu. Seděl jsem a pozoroval vycházející měsíc, otevřel jsem všechny smysly noci a čekal na znamení, že to, co leží kolem mě a pod mýma nohama, není pouze písek, prach z kostí, šupiny rzi, střepy a popel. Ale znamení se nedostavilo. Nepocítil jsem žádný záchvěv strašidelné hrůzy. Moje místečko v písku bylo teplé. Netrvalo dlouho a přistihl jsem se, že usínám.

Vstal jsem a protáhl jsem se; kráčel jsem domů teplou temnotou, řídě se podle odrazu slabé záře domácích ohňů na obloze. Jak je to směšné, pomyslel jsem si: šedovousý muž sedí ve tmě a čeká, až na něj promluví duchové z neznámých dob, než se vydá domů, kde ho čeká vojenská šlichta a pohodlná postel. Prostor kolem nás je pouhým prostorem, není o nic bezvýznamnější ani velkolepější než prostor nad chatrčemi, domy, chrámy a úřady hlavního města. Prostor je prostor a život je život, všude stejný. Já však, vydržován prací druhých, bez civilizovaných neřestí, kterými bych zaplnil svůj volný čas, hovím přehnaně své melancholii a pokouším se nalézt v prázdnotě pouště zvláštní historický význam. Marnivý, bláhový, pošetilý! Jaké štěstí, že mě nikdo nevidí!

~

Dnes, pouhé čtyři dny po odjezdu výpravy, dorazili první z plukovníkových zajatců. Z okna pozoruji, jak zaprášení a vyčerpaní přecházejí náměstí mezi stráží na koních, uhýbají davu diváků, který se kolem nich shromáždil, poskakujícím dětem, štěkajícím psům. Strážní seskočí z koní ve stínu kasárenské zdi a zajatci si okamžitě dřepnou k odpočinku, až na malého chlapce, který stojí na jedné noze s rukou na rameni své matky a zvědavě oplácí přihlížejícím jejich pohledy. Někdo přinese vědro vody a naběračku. Zajatci žíznivě pijí, zatímco dav roste a tlačí se kolem nich, takže je už nevidím. Netrpělivě vyčkávám příchodu strážného, který se prodírá davem přes kasárenský dvůr.

„Jak mi to vysvětlíš?“ křičím na něj. Skloní hlavu a hledá něco po kapsách. „Tohle jsou přece rybáři! Jak to, že jste je sem přivedli?“

Podá mi dopis. Zlomím pečeť a čtu: „Prosím, abyste do mého návratu tyto a další zajatce držel v izolaci.“ Pod podpisem se opakuje pečeť. Je to pečeť Třetího oddělení, kterou si plukovník s sebou odvezl do pouště, a kdyby zahynul, nepochybně bych musel vyslat výpravu, aby ji nalezla.

„Ten člověk je směšný!“ křičím. Rozčileně přecházím po místnosti. Neměli bychom nikdy shazovat důstojníky před prostými vojáky ani otce před dětmi, ale já k tomu muži nenacházím ve svém srdci žádnou loajalitu. „Copak mu nikdo neřekl, že tohle jsou rybáři? Přivádět je sem je ztráta času! Máte mu pomoci dopadnout lupiče, bandity, vetřelce, kteří útočí na impérium! Vypadají snad tihle lidé, jako by představovali nebezpečí pro impérium?“ Mrštím dopisem k oknu.

Dav se přede mnou rozestupuje, až stanu v jeho středu, tváří v tvář tuctu zubožených zajatců. Stáhnou se před mým hněvem a chlapec se sveze matce do náručí. Ukazuji posunky strážcům: „Uvolněte cestu a přiveďte tyhle lidi na kasárenský dvůr.“ Zaženou zajatce dovnitř jako stádo a brána kasáren se za námi zavře. „A teď chci vysvětlení,“ říkám. „Copak mu nikdo neřekl, že mu tihle vězni k ničemu nejsou? Nevysvětlil mu nikdo rozdíl mezi rybáři se sítěmi v rukou a divokými kočovníky na koních s luky a šípy? Neřekl mu nikdo, že ani nemluví stejným jazykem?“

Jeden z vojáků vysvětluje: „Když nás uviděli přijíždět, pokusili se skrýt v rákosí. Uviděli jezdce na koních, a tak se chtěli skrýt. Jeho Excelence nám poručila, abychom je zajali. Protože se skrývali.“

Byl bych ho samým rozhořčením proklel. Policista! Policejní logika! „A řekla vám Jeho Excelence, proč je tady chce? Řekl, proč jim nemohl položit své otázky tam venku?“

„Žádný z nás nemluví jejich jazykem, pane.“

Ovšemže ne! Tyhle kmeny žijící na březích řeky jsou původní obyvatelé, ještě starší než nomádi. Žijí v osadách po dvou či třech rodinách v povodí řeky, kde se většinu roku živí rybolovem a lovem zvěře do pastí a na podzim se vydávají na loďkách ke vzdáleným jižním břehům jezera, kde chytají rudé červy a suší je a kde se celou zimu třesou zabalení do kůží v chatrných přístřešcích. Skrývají se v rákosí a mají ze všeho hrůzu, co tedy mohou vědět o barbarské výpravě proti impériu?

Pošlu jednoho z mužů do kuchyně pro jídlo. Vrátí se s bochníkem včerejšího chleba, který nabídne nejstaršímu zajatci. Stařec vezme chléb s posvátnou úctou oběma rukama, přičichne k němu, rozláme jej a podá kusy ostatním. Nacpou si tuhle manu do úst, rychle žvýkají, aniž zdvihnou oči. Jedna žena vyplivne rozžvýkaný chléb do dlaně a krmí své nemluvně. Posunkem poručím, aby chleba přinesli víc. Stojíme a pozorujeme je při jídle, jako by to byla neznámá zvířata.

„Nechte je tady na dvoře,“ řeknu strážným. „Bude to pro nás nepohodlné, ale nemáme je kam dát. Jestliže se v noci ochladí, zařídíme něco jiného. Postarejte se, aby dostali najíst. Dejte jim něco na práci, aby nezaháleli. A nechávejte bránu zavřenou. Neutečou, ale nechci, aby sem lezli nějací pobudové a civěli na ně.“

Ovládnu tedy svůj hněv a řídím se podle plukovníkova pokynu: držím mu jeho zajatce „v izolaci“. Zdá se, že za pár dní tihle divoši zapomněli, že kdy měli jiný domov. Hojné a bezplatné jídlo, zejména chléb, si je zcela získá, a oni se uvolní, na každého se usmívají, přemisťují se po kasárenském dvoře z jednoho stinného místa na druhé, podřimují a probouzejí se a s blížící se dobou jídla se jich zmocňuje vzrušení. Chovají se bez zábran a nečistě. Z jednoho kouta dvora se stala latrína, kde ženy a muži volně v podřepu vykonávají svou potřebu a kde celý den bzučí mraky much. („Dejte jim rýč!“ přikážu strážím, ale zajatci jej nepoužívají.) Chlapec, který se zbavil veškerého strachu, se prohání po kuchyni a žebrá u služebných o cukr. Vedle chleba je pro ně velkým objevem čaj a cukr. Každé ráno dostanou malou kostku lisovaných čajových listů, které si vaří v čtyřgalonovém kotli na trojnožce nad ohněm. Jsou tu šťastní: ano, pokud je nevyženeme, budou tu asi s námi chtít zůstat navždy, tak málo stačilo k tomu, aby se nechali odlákat od svého přírodního života. Celé hodiny je pozoruji z horního okna (ostatní zahaleči se musí dívat mřížemi vrat). Dívám se, jak si ženy navzájem vybírají vši, češou se a splétají si dlouhé černé vlasy. Někteří z nich občas dostanou záchvaty chraptivého, suchého kašle. Je s podivem, že ve skupině nejsou kromě chlapce a nemluvněte žádné děti. Podařilo se snad těm hbitějším a bdělejším nakonec vojákům uniknout? Doufám, že ano. Doufám, že až jim dovolíme se vrátit do jejich domovů na březích řeky, budou svým sousedům vyprávět mnoho neuvěřitelných příběhů. Doufám, že příběh o jejich zajetí si najde místo v legendách, které si předávají z generace na generaci. Doufám však také, že vzpomínky na město a jeho snadný život a exotická jídla nebudou dost silné, aby je přilákaly zpět. Nechci tu mít na starosti plemeno žebráků.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čekání na barbary.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.