Zastřel mě

a pak já Tebe

Čeněk Pekař

2019

Velký dík za vznik této mé čtvrté sbírky veršů, které všechny přišly na svět v období září 2018 – srpen 2019, patří Dáše (za její roli gramatického korektora a vrby, jež mě s neutuchající energií, když jsem k psaní už jen těžko hledal síly, dokázala motivovat).

Zastřel mě a pak já Tebe

Ve slovech, větách,

stejně v citech

Jen maskujem svá dramata

Jsme v celku stejní,

Bity v bytech,

Jako ta čínská prasata

Malá, živá, dovádivá,

Však jak naberem kondici

Přijde změna v naší tváři,

Od pohody na líci...

K honbě za vším

Co dá se honit...

... jsme péro

...i tlak tlačící

... jsme ingot

jež se v peci taví,

... jsme bolest

co chlast nezastaví,

... jsme láskou

k sobě...

k tobě...

v téhle zvláštní ranní době

kdy stání nikdo nedocení,

že nevyhynem po přeslici

vždyť jsme jen pyšní válečníci,

svůj vlastní profit jenom zřící

... jsme stopa růže na zadnici

... jsme slepci, kteří nezalící

Jsme v jedné velké zpovědnici

dva myslivci

dva zajíci

já a vy

3x Slo(á)va

Má slova jsou jen lístky z kina,

když plátnem běží kokotina

a děj jak mlha leží v duši

mé srdce smělé - dobře tuší...

Dokud si v rytmu tamtam bije

kostýmy k rolím život šije,

že na něj zase spadne vina

děj další...

po něm kocovina...

Nemáte dost?

To bude psina...

Jdu zkusit štěstí do Karlína

na muzikál či operetu,

jak tohle dám ... ?

Závislák slovní

co nudou křičí u baletu

Kde máte slova?

K d e m á t e SLOVA ... ?

Slova - Slova - 3x znova

... i s jinotaji

Kdy duše jihne - ledy tají

A potom náhle, tiše zazní

ta myšlenka i stíny jasní

Pak celý svět pochopí větu

„Vše záleží jen na libretu“

Vždyť...

všechna síla... jsou jen slova

Slova - Slova a 3x znova

Zhasni!

Sál se prázdní...

Opona už je chvíli dole

Všichni jsou zase v jednom kole

Jen já tu sedím v první řadě

slzy stékají mi k bradě

a teď už chápu, proč má žena

je moje Máří Magdaléna

Co když jsem iluzí?

„Pochybování je počátek moudrosti.“

René Descartes

co...

zatáhli závěsy, po celém domě

plíživé šero se jak živé šíří,

stíny jsou medúzy, lezou si pro mě

žahavé úsměvy, v plné své šíři

když...

poslední z jablek na prvotním stromě

zahradník s věkem dočesal časem,

nyní jen čeká a tváří se skromně

až vše se uvolní, co projde kvasem

jsem...

bdělé vědomí všech žití počátků

na špulky od bytí usedá strach,

nemusíš platit, jen musíš mít na splátku,

v každém z nás skrývá se úkladný vrah

iluzí...

vzdálena, jeví se naděje

slunce, že pronikne v pohřební komoru,

komu ta temnota, komu, že prospěje

poslední večeře na stole z mramoru

otazník...

na konci poslední z otázek

světe, co divíš se, já se jen lek´

život mě ve smyčkách škrtí jak provázek

utáhls smyčku...

já povstal jsem v klek...

V době sucha

Jsi něčím jiná

Vrostlá do kamene

Kalená žárem

Probdělých nocí

Broušený démant

V koruně z trní...

.

Padla jsi k nohám

V chladnoucím žhnutí

Beru tě do dlaní

V příjemném pnutí

Dva kameny v sobě

Dva požáry v době

Sucha...

V třesu víra neskomírá

stále mi trocha klidu schází,

jsem zajíc, který běží mlázím,

a včelky sviští nad mou hlavou

já běžím, co mi síly stačí

však, co já vím?

co když jen kráčím?

jak vlastně vím já...

co se děje?!

v záškubech škubů se tělo chvěje

a duše? - co s ní?

je ti k čemu?

na každém kříži umučenu

přibitou k tělu v holé větě

nač duši?

v tomhle křivým světě?

Zapomeň na ni! - Kdo tě nese?

na zádech svých v temnotě času

proč věříš stále tomu hlasu,

umí jen radit, kterou trasou,

nejdelší cestou - prý za spásou,

však těžké je mít pevnou víru

je těžké prchnout z jeho moci

je těžké držet hlavu vzhůru

je lehké spadnout do závěje

je těžké nekrýt, když se kryje

je lehké skočit dolů z kůru

je těžké psát jen pro cenzuru

Někdo z vás už možná tuší

proč dobré je mít v těle duši

byť

jisté mám, že zbylé bytí

užiju v třesu do dožití

tak s pevnou vírou v duši ve mně

bude to hračka...

... možná

... zřejmě

DKK

Za rytmu deště

Ty křičíš ještě

Ještě si jednou smočíme?

Úplně nazí

V lásce dva vrazi

Smutně tu spolu tančíme.

Na plátně kina

Koho že vina

Děkuji! – Klapka! – Končíme?

Hrajeme spolu každý sám

Zatímco se v skrytu

Oddáváš svým citům

Tvé pocity a přání

Jež nejsou nic než zdáním

Ti běží volně myslí

A ty jen v noře syslí

Ležíš sám

Každý máme svoje

Kostýmy a kroje

V nichž na jevišti světa

Od jinocha po kmeta

Své role skvěle hrajem

Na pouti vnitřním krajem

Každý sám

Sám sobě

Stále míň slov

mám touhu říci

Už žádné věty vedlejší

Leštím své zbraně

(jelenicí)

Nasliním prsty...

Sfouknu svíci...

(sám sobě)

Jen tak pro radost

Mylné fikce

byť není nic,

čeho se zmocnit,

... co uchvátit,

... co uštvat lehce,

ulpívá na nás

zlo každé doby

a touhy vlastnit

vzdát se nechcem

pěstujem v sobě

mylné fikce

jak v parném létě

by padal sníh

a naše image,

ta role lovce,

vzplane pak snadno

jako líh

nemáme problém

v žádné době

se k záři ohňů

uchýlit

znásilnit robě

i vážnost světce

a Magna chartou zapálit

Na šachovnici

Nad ránem,

kdy spát...

už nejde lehce,

posměchem netrpí,

kdo trpně v noci spal,

kdo svíral v křeči

pěst - v ní pěšce

a kůň ve stáji,

smutný ržál

Na polích světa,

černá s bílou...

zdánlivě tvoří

živý pár,

zdánlivost klame

pohledem z věže

ležící střelec

za ním jen

král

Večerní AVATAR

Propoj svá nervová vlákna s mými,

prociť mé touhy, prožij mé stíny,

splyň se mnou v jednu bytost

dnes večer

Bude příležitost?

já těším se na další sloku

(v)tu ránu po ráně do rozkroku

zamířím vzhůru nad oblaka

za chlapcem co tam pouští draka

chrlící oheň lásky k tobě

žití je voda - světlo v hrobě

já žízeň mám ...

... já žízeň mám ...

já ji mám v každé době

(k sobě)

Zbloudilci

Na mostě Karlově, stejně

jak na jiných

Občas zní dávný smích

Těch mrtvých, nevinných

To duše zbloudilců od konce ke konci

Putují bezčasím jako ti šílenci

Zbaveni iluzí o mostu proměny

Status Quo zůstává

pro všechny neměnný

Náměstím Karlovým

pomalu táhne dav,

teče skrz jak voda, hučí jako splav

Emauzským opatstvím

postavy v kápi jdou

Srovnáni ve víře, hříchy,

že neprojdou

Srovnávat v zástupy

z důvodů bezbřehých

Nepáchne nic hůře,

než těla nevěrných

Příchodem opata dav chvíli ztiší hlas

Však oheň v hranici

zažehne znovu v kvas

Mastný a slizký dým,

jak by byl z černých per

Chytá se na tělo, dav slepí jako tér

Když tělo bez duše

smaží se v plameni

Dav s hrůzou přihlíží

to lidské zmatení

Vypouštím...

Když motýl svými křídly mávne

Jako by tajfun s uragánem

Spojily svoje síly schválně

Nic nedaří se!

Všechno marně!

..

Není zde přímé úměrnosti

Každý svou straku někdy hostí

Každého občas svět jen pere

Ten pták si všechno co chce, bere

..

Roztáhnu ruce pouštím strasti

Otvírám klece - ptáky v pasti

Vypouštím Džina z jeho láhve

Na vše se dívá z kříže Jahve

..

Lidé jen zřídka mluví s bohy

Byť k tomu mají jisté vlohy

Vědí vždy přesně jakže na to

Umýt mu nohy?

Tak jen na to

Chtěl bych být bardem

Mám naposledy šanci

Jak vyzvat život k tanci

Jak podat mu své rámě

Té pyšné staré dámě

Provést ji po parketu

Do ucha šeptat větu

Mám tě rád.

Vždyť každá lidská bytost

Má čas od času lítost

Kdy zkoumá svoje činy

pak náhle bez příčiny

Má tendenci se trestat

a neví jak s tím přestat,

Akorát

Však život má rád změny

Neplatí na něj steny

Vždyť co se hýbe, žije

Kdo leží – pustne, hnije

V mém vědomí je pravda

Toužím ti dělat barda

Ty mě ne

Ze snu budím vesnu

V předjaří jara zima tančí

Drží se v rytmu čtyři doby

Každá má svoje, proč se nutit

Nebýt sám sebou...

...Do podoby

Všude dost místa pro rozlety

Mít vlastní sny se vyplácí

Byť potrpíš si na konfety

Tím nelze soudit, že jsi snob

To pouze v pravou chvíli ze snu

Otevřeš oči, zmateně

Kdo čekal by, že spatříš vesnu

nahatou ve své koupelně

Nechci mít společného pranic

s dobami, co jsou kolem mě

Pokud však nesníš, je to na nic

Kopeš si hrob svůj netečně

Splín v/z propasti

Stále stejnou tmou.

Po cestách jež nevidím.

Já vnímám jenom jejich stín,

který vlastně nejde,

přehlédnout...

Napůl jak by hrou.

Ať se bráním, závidím.

Já občas cítím lehký splín,

leží jako propast,

pode mnou...

Nakreslil ji čas.

Skvělý malíř, to já vím.

Já jeho dílo velmi ctím,

chtěl bych tu past v sobě,

překlenout...

Za hranicí chtění

Po něčem toužit je prý lidské

Za cílem jít i světa kraj

Jsou různé touhy ne jen světské

V duši mé prázdné po okraj

Čím více rozdám, tím se plním

Přetékám, padám přes hranu

Co neplní mě, to si cením

Co necením si, dostanu

Dospěl jsem na hranici chtění

Už máloco mě dostane

Získal jsem klid a ztratil jmění

Kdo v truhle leží, nevstane

Teplo pod ledem

Jsou květy, které v zimě kvetly,

byť ony jinak nekvetou,

To díky lidem, jež je spletli

Kdy pravdu v pýše rozmetou

Smísí její krásu s prachem,

Jež sedal na vše během let

kdy všechny touhy, ztuhly strachem

a teplo uvnitř, zakryl led

Tak už to na tom světě chodí,

Že ruku v ruce světlo s tmou

Někdy se spolčí a pak zrodí

Tajemno,

jež je nade mnou

Shift

Mám v srdci kámen

a není

nad kameny,

když tichem napomíná

a křičí,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zastřel mě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.