Promarněné lásky

a jiné vesměs humoristické povídky

Napsal Jiří Pálka

© Jiří Pálka, 2020

ISBN 978-80-270-7262-0 (EPUB)

Obsah

Roztomilé zvíře aneb malý ďábel

Když nejsou mrtvoly

Poslední vodník v Čechách

Autostop

Dákové

Cesta s paní Novou a Smůlou

Cesta pro hřebíky

Brýle

Duchové hor

Gaudeamus igitur

Holubi strýčka Josefa

Malý velký růžový lalulán

Nespravedlnost

Nevzdělaný pes

Nudéři
(Pohádka pro vodáky)

Osiřelo dítě

Papírová lavina

První šéf

Sněhová socha

Svatba

Dívka v modrém

Facka

Neuvěřitelné události

Promarněné lásky

I. část
JARO

1. kapitola
Očekávání

2. kapitola
Zlatý déšť

3. kapitola
Rozkvetlá louka

4. kapitola
Zablácená ulice.

5. kapitola
Dobrá vůle

6. kapitola
Na břehu rozvodněného potoka

7. kapitola
V parku

8. kapitola
Hospoda Na růžku

9. kapitola
Kavárna

10. kapitola
Uplakaná láska

11. kapitola
U zrcadla

12. kapitola
Byt lásky

13. kapitola
Terárium zmijí

II. část
LÉTO

14. kapitola
Na chatě

15. kapitola
Prales růží

16. kapitola
Nepochopení

17. kapitola
V hradní mučírně

18. kapitola
U Veroniky

19. kapitola
Na střelnici

20. kapitola
Ráno

21. kapitola
Postel ve sněhu

22. kapitola
Kavárna se špatnou obsluhou

23. kapitola
Noční les za úplňku

24. kapitola
Vězeňská pošta

25. kapitola
Byt s popraskaným zdivem

26. kapitola
Pavlovy černé myšlenky

III. část
PODZIM

27. kapitola
Krotitel divokých šelem

28. kapitola
Křižovatka dvou cest

29. kapitola
Les

30. kapitola
Na rozbouřeném moři

31. kapitola
Ve výpočetním středisku

IV. část
ZIMA

32. kapitola
Porozumění

33. kapitola
Cesta trním

34. kapitola
Láska

35. scéna
Zasněžená ulice.

Roztomilé zvíře aneb malý ďábel

To bylo v době, kdy jsme ještě nechovali kočky. Po bytě se sice batolil náš synek, ale stále nám něco chybělo. Ano, budeme chovat nějaké zvíře, aby syn byl odolnější, aby se z něho nestal alergik, aby se lépe adoptoval na zvíře. Nu ale jaké zvíře pořídit? Pes by se nám líbil, ale když jsme se po ránu dívali oknem do ulice, jak chovatelé psích miláčku vyrážejí do vánice, deště či krupobití, aby své zvíře vyvenčili, bylo nám jasné, že čtyřnohý chlupáč nesmí překročit práh našeho domu. Návrh chovat hada byl okamžitě zamítnut. Stejně tak pavouk. Když jsem ženě dokazoval, že to jsou atavistické předsudky zděděné po našich pravěkých předcích, byl jsem vykázán z manželského lože s prohlášením, že neandrtálec v této rodině jsem pouze já. Atavistické sklony v sobě nezapřu, protože se svlékám jako had. Kam hodím své oblečení, tam ho hodím a nechápu prý, co je to pořádek a systém. Ponožky si prý sundávám jenom tehdy, když stojí samy o sobě a vypadají jako forma na odlévání ponožek. Noční chrápání je prý moje atavistická vzpomínka na pravěké předky, kdy jsem vrčením zaháněl šelmy a nepřátelské kmeny. Urazil jsem se a odešel do hospody. Když jsem se vrátil z hospody a radostně halekal na manželku, urazila se zase ona. Na několik dnů v naší rodině zavládlo nezvyklé ticho. Mělo to něco do sebe! Když jsem se čtvrtého dne tichého období vrátil domů, pravila manželka, že už se nebudeme hádat kvůli zvířatům, protože ona už ho vybrala. Budeme chovat veverku: veverku Burunduk. Protože jsem si pod tímto názvem nic nepředstavoval, vrhnul jsem do knihovny, ale v žádné knize jsem Burunduka nenalezl. Teprve internetová encyklopedie Wikipedie mě nezklamala. Nalezl jsem heslo:

Burunduk páskovaný (Tamias sibiricus) je zemní veverka žijící na severní polokouli od Finska po Japonsko a jak z vědeckého názvu vyplývá, žije zejména na území Ruska. Od naší veverky obecné se liší hlavně polovičním vzrůstem, barvou srsti (hnědošedá srst s pěti pruhy) a trochu jinou stavbou těla. Přestože je burunduk zemní veverka (v zemi si staví hnízda), tak výborně šplhá po stromech. Burunduk páskovaný je velmi podobný americkým zemním veverkám – čipmankům (např. čipmank východní: Tamias striatus), které žijí na východě USA a Kanady. Burunduk žije v lesích i pláních a horách s nižšími dřevinami (kosodřeviny). Obývá lesy jehličnaté i smíšené od nížin až po hory do výšky 1500 m. V zemi si vyhrabává hnízda s komůrkami, ve kterých přespává a uchovává zásoby semen na zimu. Živí se však rozličnou zelenou potravou (ovoce, výhonky, listy, květy), houbami, larvami, červy a jiným hmyzem, který je důležitým zdrojem bílkovin.

Burunduk žije v koloniích, kde se jednotliví členové (podobně jako u nás syslové či svišti) dorozumívají skřeky a hvízdáním. V době páření (časné jaro) jsou samci navzájem trochu agresivní. Mláďata se po 2 měsících osamostatňují a pohlavně dospívají a páří se další rok po zimě. Dožívají se i více než 10 let. Jsou potravou predátorů (lišky, draví ptáci) a tak průměrný věk dožití je menší. Burunduk je vhodné zvíře k domácímu chovu jako malý mazlíček.

Kromě původní oblasti výskytu žije i v Nizozemsku, Francii a Německu, kde byl vysazen, i se rozmnožuje ve volné přírodě. A nyní žije také v české přírodě, ale to předbíhám. Heslo v encyklopedii bylo pravdivé, jenom jedna zásadní informace tam chyběla: Burunduk je noční živočich!

Po pečlivém studiu jsem manželku pochválil a souhlasil jsem, že budeme chovat tu malou rozkošnou veverku.

V rodině opět zavládl klid a pohoda a všichni jsme se těšili na sobotu, kdy jsme vyrazili na Moravu k veterináři, který Burunduky choval. Než jsme tam vyrazili, upozornila nás veterinářova manželka, ať si vezmeme klec na ptáky a ještě nějakou látku, kterou přes klec přehodíme. Když jsme zaplatili 1500 Kč, odebrali jsme se do miniaturní předsíňky veterinářova domu, kde nebylo nic. Prázdná miniaturní místnost. Tam jsem postavil naší klec a veterinářova žena přinesla jinou klec, ve které byl Burunduk. Pečlivě zavřela všechny dvoje dveře a nastal manévr přesunutí veverky z jedné klece do druhé. Otevřel jsem dvířka u obou klecí, ale veverčák nechtěl přestoupit do nové klece. Odvážně jsem strčil ruku do klece a veverčák mě dvakrát kousnul, poškrábal a utekl do prostoru předsíně, kde začal předvádět běhy po stropě, při nichž dokazoval, že gravitace platí jenom pro některé živočichy. Choval se jako družice – stále kolem nás kroužil obrovskou rychlostí. Po necelé hodině jsme Burunduka umístili do naší klece, hodili přes něj celtu a šli si ošetřovat rány. Byli jsme zakrvácení jako po nějaké samurajské řeži. Přestože jsme nakonec zvítězili, neměl jsem pocit vítěze.

Veverku jsme navečer dovezli do našeho pražského panelákového bytu. Bydlíme ve druhém patře. To má svůj význam. Klec s veverčákem jsme umístili na dřevěnou ozdobnou stěnu sestavenou z několika dřevěných stupňů nad sebou. Vedle této stěny jsme měli manželskou postel a dětskou postýlku. Z postele jsme hleděli na nábytkovou stěnu, kde bylo místo pro televizor a další přístroje. Skříně zakrývaly celou stěnu skoro až ke stropu. Protože bylo již hodně pozdě, nakrmili jsme syna a oblékli se do nočních úborů.

Z klece jsem sundal celtu a hleděl jsem do černých oček naší veverky. Dnes s odstupem času bych řekl, že v jeho očích byl výsměch a divoká nezkrotnost. Netrvalo dlouho a veverčák se vyšplhal až na samý vrchol ptačí klece, kde se dráty ohýbaly. Lehce a jako by mimochodem prolezl mezi dráty ven. Byl na svobodě! Pokusil jsem se ho chytit, ale moje akce byla trapně pomalá. Přitom jsem srazil vázu s květinami, ve které byla voda. Voda se vylila na našeho spícího syna, který začal ukrutně řvát. Žena mi začala nadávat, že jsem budižkničemu, když neumím chytit takovou malou roztomilou veverku… Navrhnul jsem jí, ať mi tedy ukáže, jak se to dělá. Žena přestala konejšit synka a vydala se na lov… Synek řval čím dál tím více. Žena mezi tím divoce běhala po bytě v noční košilce a vypadal jako Viktorka na splavu z obrozeneckého románu Babička, když dostala záchvat. Myslím tím Viktorku – ne babičku. Vášnivě se vrhala odvážnými robinzonádami za veverkou a válela se po koberci, narážela do stěn, strhla knihy na podlahu, ale veverčák byl vždycky o milisekundu rychlejší. Lovecká vášeň jí úplně pohltila. Veverčák se vždy posadil tak metr od ní a provokativně na ní hleděl. Čas běžel, žena se však nevzdávala. Těžce oddechovala, byla rozcuchaná a noční košilka byla tak potrhaná, že více méně nezakrývala nic z jejích půvabů. Vypadala jako divoženka o svatojánské noci. Přiznám se, že mě to ukrutně vzrušovalo, ale neodvážil jsem se zatím nic podniknout. Synek přestal řvát a ačkoliv byl mokrý, usnul.

Po obýváku dusala žena a naháněla veverku. Začal jsem jí pomáhat: honili jsme veverku společně. Naháněli jsme veverku proti sobě, ale dokázala vždycky uniknout. Dusání, horký dech způsobený únavou naplnil celý obývací pokoj. Oba jsme byli po hodině lovu uřícení. Ženina košilka se potrhala tak silně, že ji žena strhla a nahá běhala po místnosti… Nakonec jsem veverčáka chytil za ocas a žena ho držela pod krkem. Nevím, jak to ono „roztomilé“ zvíře dokázalo, ale vysmeklo svůj ocas z mého sevření, kouslo mojí družku do prstu, takže vykřikla a veverčáka pustila. Klopýtla a padla do mé náruče, tedy má žena nikoliv veverka. Chvíli jsme se objímali, hladili, pak líbali a nakonec jsme se oddali hrátkám, které se ve filmech označují hvězdičkou a nápisem od 18 let. V tomto případě by však přicházela v úvahu celá obloha plná varovných hvězdiček… Co vám mám povídat, byla to nádhera! Vypadalo to, že se v nás probudili všichni divocí předkové, ze kterých pocházíme… Kdyby nic jiného nezpůsobila ta prohnaná veverka, tak to stálo za to. Ale to byl jenom začátek…

Ano to byl začátek. Když jsme se trochu uklidnili, zjistili jsme, že veverčák běhá po bytě a trhá různé papíry a odnáší je za naší bytovou stěnu. Mezi roztrhanými papíry byla i moje pracovní smlouva na velmi lukrativní místo, kterou jsem měl podepsat a zítra odevzdat. Nikdy jsem na toto místo nenastoupil. Zato veverčák během několika dní vybudoval mezi bytovou nábytkovou stěnou a zdí hnízdo z papírů, kde bydlel. Bylo tak šikovně ukryté za nábytkem, že jsme do něho nedosáhli žádnou tyčí nebo lajsničkou. Pouze jsem zlomil dvě násady na koště. Pochopil jsem, že když budeme chtít ulovit vevrčáka, budeme muset odtáhnou celou stěnu.

Nastala půlnoc. Rozhodli jsme se, že ráno bude moudřejší večera. Ale nebylo! Šli jsme spát, přesněji řečeno pokusili jsme se usnout, ale nešlo to. Ten veverčí pošuk celou noc trhal papírky a upravoval své hnízdo. Běhal po bytě a vždy nalezl nějaké noviny, nějaký list papíru, papírové kapesníčky, ubrousky, pracovní protokoly, záznamy z konference o bezpečnosti práce atd. a papír si odnesl za stěnu, kde ho s gustem trhal na malé kousíčky. Pokusil jsem se všechny papíry uklidit, ale zjistil jsem, že ačkoliv se holedbáme, že jsem informační civilizací přecházející na digitalizaci, tak ve skutečnosti jsme civilizací papírovou. Všechny papíry jsem nedokázal nikdy uklidit. A věřte, že při zvuku trhání papíru, se nedá spát.

Abychom usnuli, pustili jsme si televizi. Programy linoucí se z televize nás vždycky uspaly, tentokrát se to nepodařilo. Rozhodl jsem se, že veverčáka vypudím vodou. Pokoušel jsem se stříkat vodu z plastové lahve na osvěžování kytek za nábytkovou stěnu, ale jediné, co jsem skutečně zkropil vodou byl televizor. Cosi v něm zašumělo, pak se ozval jakýsi divný temný zvuk, z přístroje se uvolnil malý černý oblak a obrazovka zhasnula. Jak se ukázalo, byl to proces nevratný a definitivní. Tuto skutečnost se nepodařilo změnit ani trojici televizních opravářů, kterým tímto dodatečně děkuji za snahu. Jeden se dokonce vrátil 3x, ale utrpěl profesionální debakl, se kterým se nedokázal vyrovnat, a jak jsem se dověděl, pracuje dnes v zemědělství kdesi v pohraničí.

Do práce jsem ráno odcházel nevyspalý a podrážděný. Těsně před odchodem veverčák přestal trhat papírky a podle všeho usnul. Žena také usnula, ale vzbudil se synek a začal řvát. Urychleně jsem zabouchnul dveře a utekl jsem před tím roztomilým zvířetem…

Když jsem se v podvečer vrátil, nalezl jsem obývací pokoj obrácený vzhůru nohama. Všude byl neuvěřitelný nepořádek. Žena spala na posteli a synek v postýlce. Na malém, stolku seděl vevečrák, způsobně ukusoval ze synova talířku kousky jablíčka a banánu. Ovocnou stravu zapíjel mlékem z jeho dětské lahve s dudlíkem. Lahev totiž povalil a profesionálně nasával z gumového dudlíku. Tvářil se nesmírně spokojeně. Nenápadně jsem se přibližoval k té chlupaté bestii s úmyslem ulovit ji a vyhodit z našeho bytu. Zvíře stále dělalo, že si mě nevšímá. Když jsem byl od něho necelý metr, vystartoval jsem po něm. Moje ruka hmátla do vzduchu, lahev s dudlíkem a mlékem jsem přesto shodil se stolku. Láhev se rozbila a mléko se vylilo na koberec. Veverčák na útěku přeběhl ženě po obličeji. Ta se prudce probudila a jenom viděla, jak se k ní divoce vrhám s napřaženou rukou.

Vyděšeně vykřikla: „Ne, prosím, nezabíjej mě…!“

Rychle vstala a pokusila se přede mnou uprchnout, přitom šlápla na střep z rozbité dětské láhve a rozřízla si nohu. Světlý koberec byl během okamžiku celý červený od krve. Ten flek se nám nepodařilo nikdy odstranit a bude navždy vzpomínkou na naše soužití s veverkou. Když jsem ženě ošetřil ránu a ovázal ji nohu, pohlédla mi do očí: „Koho napadlo chovat veverku? To jsme si nemohli pořídit hada nebo pavouka?“

Nevěřil jsem svému sluchu. To vypadá, že ten blbý nápad chovat veverku jsem měl já a nikoliv moje milovaná žena. Asi jí z toho přeskočilo. A žena tvrdošíjně opakovala: „No kdo chtěl chovat tu pitomou veverku?“

„Přece ty!“ namítl jsem klidně.

„Ano já, kráva pitomá…“ řekla žena tvrdě a rozplakala se. Objal jsem ji a ona štkala na mém rameni. Zároveň se rozplakal synek. Měl k tomu důvod, jeho večeři sežrala veverka. A já jsem se také rozplakal, protože jsem pochopil, že ani já večeři nedostanu. Jediný, kdo byl nažraný, byl veverčák.

„Neboj se, miláčku, já tu bestii dostanu a vyženu ji z našeho bytu…“

Ale sám jsem si tím slibem nebyl jistý. Na otázku, co bude k večeři, jsem se dověděl to, co už jsem tušil. Nic. Žena nevyrazila na nákup. Ale snad zbyla v lednici jedna sklenice nutely. Opravdu jsem ji našel. Když jsem se pokoušel víčko otevřít, použil jsem nože tak nešikovně, že jsem se pořezal. Přestal jsem mít hlad. Přitulil jsem se k ženě a synovi a společně jsme sledovali celý večer veverku, jak běhá po obývacím pokoji.

Veverčák opět trhal cenou noc papíry a nosil si je za naší obytnou stěnu. Pochopili jsme, že Burunduk je noční živočich. Jeho aktivita ustala nad ránem, takže jsem již druhý den za sebou viděl východ Slunce. Nenávidím východy Slunce!

Když jsem si před odchodem do práce chtěl udělat čaj, zašel jsem do kuchyně a uviděl jsem, že naše veverka si v noci našla chvilku a sežrala celou nutelu. To by nebylo tak strašné, kdyby všemi tlapkami nepojídala hnědou čokoládu a pak běhala po bílé kuchyňské lince a bílé stěně i bílém stropě. Všude po sobě zanechala čtyři stopy. Celý náš byt byl ozdoben hnědým ornamentem veverčích stop. Od té chvíle víme, že veverčák miluje nutelu a kvůli ní je ochoten udělat cokoliv. Navíc má umělecké sklony a vytváří zvláštní ornamenty. I já jsem vytvořil strategii. Začali jsme kupovat více nutel a pozvolna jsme vytvářeli veverčákovu závislost na této čokoládové pochoutce. Třetí noc jsme byli všichni tak unavení, že jsme usnuli. V kuchyni jsme zapomněli otevřenou sklenici s jahodovou marmeládou. Veverčák toho využil a rozšířil hnědé ornamenty o ty červené!

Po necelém měsíci soužití s veverkou začala naše bytová stěna páchnout. Veverčák si v nějakém místě za stěnou udělal záchod. Bylo jasné, že takhle to dál nejde. Další noci nastal zázrak. Veverčák nedělal vůbec žádný rámus. Dokonce to vypadalo, že snad ani v našem bytě není. Začali jsme doufat, že nějak z našeho bytu utekl a už ho nikdy neuvidíme. Tahle vidina se však rychle rozplynula, když jsem šel ráno na záchod. Sotva jsem otevřel dveře, vyřítil se veverčák a prchnul do obývacího pokoje a ukryl se za nábytkovou stěnou. Na záchodě za toaletní mísou vedly mezi jednotlivými byty stoupačky a zásobovaly jednotlivá patra vodou a plynem. Podle stop jsem zjistil, že se veverčák podle všeho šplhal po stoupačkách a začal se pohybovat mezi jednotlivými patry. Nechápal jsem, jak se mohl škvírami mezi trubkami protáhnout a vyšplhat do jiného patra, ale nějak to dokázal.

Netrvalo dlouho a na informační nástěnce našeho domu se objevil nápis. Pozor, ve sklepě jsou krysy. Proto jsme požádali deratizační firmu o vyhubení krys. Bohužel nejbližší termín, kdy mohou přijít je za šest týdnů. To nám ještě chybělo, vedle veverky máme ve sklepě krysy. Když jsem na chodbě dalšího dne potkal souseda z vyššího patra, který bydlel přímo nad námi, hrnul se ke mně a o překot vyprávěl: „Tak si to představte, sousede, ta krysa ze sklepa po stoupačkách vylezla k nám do bytu. Říkám vám to, abyste to věděl, když máte to malé dítě. A víte, co je zajímavé, ta krysa žere oříšky… a je tak chytrá, že dokázala otevřít sklenici od nutely a celou ji sežrala.“

„A tu krysu jste viděl?“ ptal jsem se.

„Jenom částečně, utekla na záchod. Ale byla taková šedá a na krysu se mně zdálo, že má chlupatej ocas. Asi je to ještě mladá krysa. Nebejt to šedivý s takovejma pruhama, tak bych řekl, že je to veverka, ale manželka tvrdí, že je to mladá krysa… tak to bude krysa. Hlavně si dávejte pozor, aby Vám nevlezla do bytu a neublížila dítěti. Já bejt Vámi, tak ty stoupačku zacementuju… aby neprolezl ani štír.“

Poděkoval jsem sousedovi a začal jsem si mnout ruce. Už vím, jak na tu chlupatou bestii vyzraju. Večer jsem si připravil cement a sádru a špachtličky a gumovou misku. Nastala rozhodující hodina. Dveře od záchodu jsme nechali nadevřené a čekali jsme, jestli se veverčák vydá na noční výpravu. Pokud bude trhat papíry za stěnou, zůstal doma. Pokud bude klid, odešel na výzvědy. Večer byl klidný a tichý. Nechtěl jsem se unáhlit, ale po 22 hodině jsem vrhnul do koupelny. Na cement jsem nalil vodu – utvořil jsem šedou kaši a začal jsem betonovat na WC všechny škvíry kolem stoupaček. Nejdříve jsem zazdil stoupačky do bytu pod námi a pak ty nad námi. Pro jistotu jsem všechny škvíry zakryl ještě jednou vrstvou a šel jsem spát. Po dlouhé době jsem spal klidně plnohodnotným spánkem muže, který dokázal ochránit a zachránit rodinu. Jsem mužem na svém místě. Byl jsem na sebe hrdý.

Když jsem se probudil, seděl na bytové stěně veverčák a zlostně se na mě díval. Kožich měl šedavě zablácený. Vylizoval si kožich a plival cement po bytě a v jeho veverčí řeči pronášel kletby určené mně. Opět jsem prohrál. Chtělo se mi plakat. Ale pak jsem se vzmužil. Tyhle veverky se dožívají čtyř, maximálně sedmi let… však on chcípne. Ale moc dobře jsem věděl, že tak dlouho to nevydržím… podle všeho pojdu dříve já než on. Pak je ta ještě možnost, odstěhujeme se. Když jsem to sdělil ženě, podívala se na mě značně roztrpčeně. Prohlásila, že mi dává ultimátům měsíc a pak odejde se synem k mamince a já si tady mohu s tím chlupatým debilem žít, jak dlouho chci… Přišlo mi to strašně nespravedlivé. Čí to byl nápad, že si pořídíme veverku burunduk… No koho to napadlo… no. A tak jsme se se ženou pohádali tak divoce, že po mě to půvabné stvoření začalo vrhat talíře a hrníčky s razancí nájemného vraha… A neštítila se na mě vystartovat s otvírákem na víno. Ten jsem ji něžně známým džudistickým hmatem odebral. Když se žena po razantním džudistickém kotoulu otřepala, otevřeli jsem láhev červeného vína od strýčka z Argentýny. Toto víno nesmírné ceny bylo určené pro ty nejdůležitější okamžiky našeho života. Když jsme hleděli do dna vinného moku, prohlásila žena: „A co takhle nastražit nějakou past…?“

Zajásal jsem, ano nastražíme past, ale ne jednu, celou sérii pastí na krysy, na myši, na veverky, na medvědy, na vlky…

Hned další den jsem se vydal do loveckých potřeb a žádal jsem pasti na divoké šelmy. Prodavač se mě ptal, do které země jedu lovit. Ujistil jsem ho, že zůstávám doma. Na otázku, jaké zvíře hodlám lovit, jsem mu vypověděl příběh veverky burunduk. Prodavač se na chvilku zamyslel a pak řekl: „Phe!“ A vydal se do skladu a přinesl dlouhý řetěz, na jehož konci byla sklapovací pastička. Když jsem to uviděl, zajásal jsem. Objednal jsem hned tři pastičky na krysy. Nicméně jsem trval na tom, že potřebuji také další pasti. Prodavač odporoval, že jiné pasti nevedou, ale nakonec se obměkčil, sáhl pod pult a vyndal odtud vizitku: „Na téhle adrese se dohodnete…“ Přijal jsem vizitku, jako by to byl dar od nějakého velkovezíra. Zaplatil jsem tři pastičky a s poklonou jsem odešel. V práci jsem si vzal dovolenou a hned druhý den jsem odjel na Slovensko do Nízkých Tater do obce Malužina. Od místních jsem se dověděl, že Janko Medvedobijec, žije asi 5 km v lesích za vesnicí. Tento muž vyrábí různé pasti na zvířata. Auto ať prý nechám ve vesnici, stejně bych tam nedojel. Ukázali mi cestu do hor a nabádali mě, abych daleko od Jankovy dřevěné chaty přicházel s rukama nad hlavou a hlasitě opakoval: „Janko tri duby… Janko tri duby!“ A hlavně, abych si sebou vzal alespoň jednu plnou basu borovičky nebo slivovice. V místním konzumu jsem tedy zakoupil poslední basu borovičky a vydal jsem se do hor. Nikdy bych nevěřil, jak může být basa plná boroviček těžká. Po třech hodinách vyčerpávající chůze jsem uviděl dřevěnou salaš. Dal jsem si basu na hlavu a po vzoru černošských nosičů vody jsem kráčel k Jankově salaši za hlasitého opakování: „Janko… Tri duby… Janko tri duby…“. Došel jsem k chalupě, když se za mými zády ozvalo: „Pracky nahoru…!“ A kolem mě začaly hvízdat kulky z lovecké pušky. Nevím, ale nějak se mi podlomily nohy a i s borovičkama jsem padl do bláta. Hlavu jsem zabořil do louže a ruce jsem si dal do zátylku a čekal to nejhorší. Periferním viděním jsem zahlédl, že ke mně přišel muž v lesnickém oblečení s ušankou na hlavě. Hlavní pušky se opřel o moje žebra a převalil mě na záda: „Tak to jste vy, ten prdlej Pražák! No vstaňte, mě se bát nemusíte…“

Pomalu jsem vstal: „Vy jste Janko Medvedobijec…?“

„No jak se to vezme. Jmenuju se Jan Medvěd… docent zoologie Univerzity Karlovy Jan Medvěd a provádím ve zdejších horách výzkum života medvědů. Mám na to grant EU…“

A pak mě ten milý muž pozval do chaty, kde jsem se umyl. A nakrmil mě. Dostal jsem nakládané medvědí tlapy. V životě jsem nejedl nic lepšího Při první vypité lahvince borovičky jsem mu vyložil své trable s veverkou i to, a že od něho potřebuju koupit všechny druhy pastí, i kdyby to měla být past na medvěda, abych tu prohnanou veverku chytil. Janko Medvedobijec se začal smát a smál se celou dobu, co jsme pili druhou lahvinku borovičky. Pak mi nalil skleničku žintice a donutil mě, abych ji vypil. Pokud to prý nedělám, budu po dopití basy borovičky mrtvý muž. A pak už si nic nepamatuju… Když jsem se ale probral, byla basa boroviček vypitá… Matně si vzpomínám, že při loučení po třídenním pobytu mi Janko předal sklenici s podivnou hnědozelenožlutou hmotou a pravil: „Tohle je kombinace kravského a medvědího lejna, do kterého jsem přidal ještě několik kapek jezevčí žluči… Trochu to smrdí, ale když tím namažeš ty pastičky na krysy, tak tomu veverčák neodolá a přibelhá se k tomu omámeně a chytí se… A tady máš ještě tuhle brokovnici… Kdyby všechno selhalo, tak ho zastřel…! Na památku si vezmi ještě tuhle past na medvědy, ale veverčáka do ní nechytíš. Buď zdráv, příteli…“

Vrátil jsem se domů. Když jsem otevřel dveře našeho bytu, do nosu mě praštil příšerný puch, který zjevně vycházel z veverčákova hnízda za nábytkovou stěnu. Konec konců byl to na den přesně měsíc, co s námi to roztomilé zvíře bydlelo …Ženě jsem stručně vyložil všechny svoje zážitky. Rozhodli jsem se, že nebudeme zahálet a hned připravíme pastičky na krysy. Abychom je zamaskovali, vyklidili jsem jeden roh obýváku a roztrhali všechny noviny, takže vznikl fantaskně tvarovaný prostor asi metr padesát vytvořený ze zmuchlaných novin. Do změti načechraných zmačkaných novin jsme umístili pastičky na krysy. Do jedné jsme nastražili nutelu, do druhé plátky sýru a do třetí hrst oříšků… a čekali jsme. Čekali jsme, že se konečně ozve klapnutí a veverčák bude chycen. Když se konečně ozvalo cvaknutí radostně jsme spěchal se ženou k pastičce, do které se však chytil náš synek. Past mu pohmoždila prstík na ruce, takže řval jako tur. Při jeho osvobozování jsem se nejdříve chytil do druhé pastičky já a pak do třetí žena. Syna jsme odvezli na pohotovost. Ošetřující chirurg neuvěřil naší lži, že synek zakopl a narazil si prstík. Ptal se nás, proč má na těle modřiny… Rozhodl jsem, že nejlepší bude přiznat pravdu. Vylíčil jsem lékaři, že se syn chytil do pasti na krysy. Nevěřil tomu a zjevně došel k závěru, že syna týráme. Ačkoliv to neřekl, určitě poslal zprávu na příslušný odbor sociální péče. Bylo tedy jenom otázkou času, kdy nás přijde navštívil sociální pracovnice.

Pochopil jsem, že máme strašně málo času, abychom tu šedavou bestii chytili, zbavili se jí a byt uvedli do normálního stavu. Hned druhý den jsme znovu nastražili pastičky. Než jsem nastavili návnadu, potřel jsem pastičky Janovou tinkturou z kravského a medvědího lejna s několika kapkami jezevčí žluče. Když jsem sklenici z Malužiny otevřel, puch mě tvrdě praštil do nosu, že jsem se začal omámeně motat. Páchlo to neuvěřitelně, nevylíčitelně, ale přitahovalo zároveň. Bylo to odporné a mámivé zároveň. Pastičky jsem tím namazal, ale žena bědovala, že tenhle puch se nedá vydržet a že už se ho nikdy nezbavíme. Přesto jsem pasti nastražili! Pod hromadu zmačkaných novin jsem ještě pohodil past na medvěda a do rohu obýváku jsem postavil brokovnici. Byl jsem odhodlán vykonat veverčí popravu, když pasti selžou. A pak se stal zázrak, veverčák jako omámený vylezl zpoza bytové stěny a nasával svým čenichem ten odporně přitažlivý smrad. Pomalu se vydal k pastičkám. Netrvalo dlouho a zhypnotizovaný veverčák zmizel v hromadě novinových papírů. Napjatě jsme čekali, až se ozve klapnutí, ale místo toho se rozdrnčel domovní zvonek. To veverčáka vyděsilo a prolítl papírovou hromadou. V rámci zběsilého útěku všechny pastičky sklaply. Veverčák však z papírové laviny vyběhnul netknutý a jediným skokem zmizel za bytovou stěnou. Kdo to k čertu může být? Byla to sociální pracovnice, jak z domácího interkomu zjistila žena. Nezbylo nám, než jí otevřít domovní dveře, ale bylo jasné, že náš syn nám bude v příštích hodinách odebrán a předán do nějaké pofiderní pěstounské péče. Zoufal jsem si. Žena šla odevzdaně ke dveřím do našeho bytu, aby vpustila sociální pracovnici. Nevím, co mě to napadlo, ale ze zoufalství jsem se vrhnul do haldy zmačkaných novin, nahmatal jsem medvědí past a jediným škubnutím jsem ji uvedl do aktivního režimu.

Do bytu vstoupila sociální pracovnice. Když nasála vzduch v našem obýváku, pravila: „Proboha, co je to za smrad…? Vy nemáte funkční toaletu?“

Bylo zbytečné cokoliv vysvětlovat. Já i žena jsme mlčeli. Sociální pracovnice se bez ptaní posadila na naší sedací soupravu, vytáhla ze své kabely desky se spoustou formulářů, které začala vyplňovat. Nakonec nás vyzvala, abychom jí vysvětlili, proč žijeme v tak strašných hygienických podmínkách. Pokusil jsem se ji vyložit příběh našeho života s veverkou burunduk i to, že naše soužití je dočasné a že brzy se vše uvede do normálu. Nechápala to, nechtěla to pochopit a nebyla schopná to pochopit! Prohlásila, že ještě nikdy neviděla tak zdevastovaný a smradlavý byt, jako je ten náš… Trvala na tom, že ještě teď nám musí podle zákona odebrat dítě, protože mi nejsme schopni zajistit základní hygienické podmínky ani jeho vhodnou výchovu. Nakonec projevila zájem podívat se na pastičky na krysy. Rezignovaně jsem ukázal k haldě novinových papírů. Sociální pracovnice vykročila doprostřed papírové bažiny. V tom okamžiku nastalo něco, co je k vidění v amerických akčních filmech. Postradatelný hrdina je stržen a sežrán žralokem, který se vynořil nečekaně z vln Pacifiku. Tu roli krvelačné bestie může také sehrát krokodýl, případně dinosaurus. V tomto případě to byla obyčejná past na medvěda, do které sociální pracovnice šlápla a past sklapla. Sociální pracovnice během vteřiny zmizela v papírové haldě. Ozvalo se heknutí a pak ječivý křik. Chvilkama vystrkovala hlavu ze zmuchlaných novinových papírů a ječela. Ten její křik mě nějak rozčílil, takže jsem hmátnul do rohu místnosti a uchopil brokovnici. Odjistil jsem zbraň a namířil do papírové bažiny, kde se měla vynořit ječící hlava sociální pracovnice. Naštěstí zasáhla žena: „Prosím tě nezabíjej ji … Co bysme dělali s její mrtvolou?“

„No přesně to, co jsem udělali s tou první mrtvolou!“

Sociální pracovnice po těchto slovech začala ječet ještě více.

Obrátil jsem se k ženě: „Řekni jí, že jestli nepřestane ječet, tak ji okamžitě oddělám…“

Jekot okamžitě ustal: „Prosím vás, nezabíjejte mě… Když mě necháte odejít, tak vám splním každé přání…“

To byla lákavá nabídka. Ano jsem ochoten tu ženštinu propustit, ale nejdříve musí vyplnit nový formulář o šetření v naší rodině. Sociální pracovnice souhlasila. Vytáhl jsem ji z haldy papírů, vyprostil jsem jí z medvědí pasti a dovlekl k sedací soupravě. Nešťastná žena původní formuláře roztrhala a hodila je do bažiny papírů a začala znovu vyplňovat čistý předtištěný arch. Formulace závěrečného shrnutí jsem ji nakonec nadiktoval sám: „Rodina žije v útulném provoněném bytě. O svého syna se stará vzorně a snaží se rozvíjet jeho pohybové aktivity. Při houpání na houpačce došlo k drobnému zranění, které bylo ošetřeno na pohotovosti. Rodina chová veverku Burunduk a pěstuje spoustu rostlin. Závěrem tedy lze konstatovat, že rodinné zázemí je vhodné pro výchovu syna a zásah sociální péče není nutný. Když ženština formulář podepsala a předala mi kopii, odložil jsem pušku a doprovodil jsem ji ke dveřím. Ačkoliv sociální pracovnice po sklapnutí medvědí pasti intenzivně kulhala, po schodech utíkala jako laňka. Vyběhla z našeho domu a prchala pryč pajdavým poklusem.

Sice jsme v tomto okamžiku zvítězili, ale bylo jasné, že se sociální odbor hned tak nevzdá a pokusí se nás v brzké době kontrolně navštívit. Musíme se proto urychleně zbavit veverčáka a byt uvést do obyvatelného stavu. Nejtěžší úkol jsem však měli stále před sebou. Rozhodl jsem se, že si to s veverčákem rozdám jako muž proti muži. Jako rozhodující bitevní pole jsem zvolil naší koupelnu. Byla to nejmenší místnost našeho bytu. Odstranili jsme malou skříňku na drogistické propriety. Koupelna byla prázdná a přehledná, nebylo se kam schovat a o to šlo. Další den navečer jsem do vany nastražil otevřenou sklenici nutely. Okraje vany jsem pomazal Janovou mastí z kravského a medvědího lejna s několika kapkami jezevčí žluče. Na podlahu koupelny jsem položil klec s celtou. Vše bylo připraveno na finální zápas, který měl rozhodnout o tom, jestli bude naše rodina zachována nebo se definitivně rozpadne. Celý večer jsme se ženou seděli v obýváku při svitu svíčky a čekali, až veverčák vyleze ze svého úkrytu. Po desáté hodině se konečně vyhoupl na obývací stěnu a nasál neodolatelnou vůni nutely a ještě k tomu provokativní pach kravského a medvědího lejna kombinovaného s kapkami jezevčí žluče. Nezaváhal a odběhl do koupelny. Podle zvuku jsme poznali, že vlezl do vany, kde začal konzumovat nutelu. Urychleně jsem si oblékl starý tlustý kabát a prstové kožené rukavice. Na oči jsem si nasadil sjezdařské lyžařské brýle a na hlavu jsem si připnul cyklistickou helmu. Takto oblečen jsem se vydal do koupelny a zavřel za sebou dveře. Nechal jsem veverčáka, aby sežral celou nutelu a pak jsem po něm poprvé hmátnul. Unikl. To jsem čekal. Bylo jasné, že na poprvé ho nedostanu. Běhal po koupelně jako šílený, po stěně i po stropě a dokazoval, že gravitace platí jenom pro některé živočichy. Minuty ubíhaly. V zimním oblečení mně bylo horko, ale nemohl jsem ho sundat. Veverčákovy drápky i zuby se zatínaly do mého oblečení, kdykoliv jsem ho na krátkou chvilku zachytil. Uplynula půlhodina a veverčák byl plný energie. Po hodině vyrovnaného zápasu však začal umdlévat. Jeho i mé srdce tlouklo na plné obrátky. V jednom okamžiku se mu podsmekla jedna packa a sjel neřízeně do vany. Já jsem byl dostatečně pohotový a chytil jsem ho za ocas. Přestože se zakousl do mé rukavice, udržel jsem ho a druhou rukou chytil jeho tělíčko tak, že se nemohl hýbat. Opatrně jsem ho vsunul do ptačí klece a zavřel dvířka. Přes klec jsem přehodil celtu a sesul jsem se na zem. Několik minut jsem odpočíval, ale věděl jsem, že nemohu dlouho váhat a musím pokračovat v akci. Musím veverčáka, co nejrychleji odnést z našeho bytu, jinak by mohl zase uniknout a vrátit se do svého hnízda za bytovou stěnou. Vzal jsem si klíče od auta a odešel před dům. Nasedl jsem i s klecí do auta a zavřel jsem dveře. Poprvé jsem začal věřit, že z nejhoršího jsem venku. Veverčák ve svém vězení šílel. Snažil se prorazit dráty, ale už mu to nebylo nic platné. Odjel jsem do Krčského lesa. Na okraji lesoparku jsem zaparkoval a s klecí jsem se vydal do lesa. Po 100 metrech jsem došel k závěru, že jsme dost daleko, položil jsem klec do trávy a otevřel dvířka. Veverčák tomu nemohl uvěřit. Zastavil se a horečně přemýšlel, jakou past jsem zase na něho nastražil, ale pak zvítězila jeho touha po svobodě. Jediným skokem proskočil dvířka, proběhl několik metrů v trávě a vyšplhal se na mladý dub. Seděl mezi větvemi a několik vteřin se na mě díval. Co si asi tak myslel? Pak definitivně zmizel mezi větvemi.

Ano už vím, proč přírodovědci hlásí, že veverek Burunduk v západní a střední Evropě přibývá a já dodávám: bude jich stále více a více!

Když nejsou mrtvoly

Peřina se nadouvala a ztemnělou místností se neslo chrápání, které svou intenzitou připomínalo řezavý zvuk cirkulárky na horských svazích. Žena odhrnula peřinu a posadila se. Pohlédla na budík, který vesele světélkoval do noci stav času na patnáctém poledníku východní délky.

Snivě pohlédla k obrazu na stěně, který byl ve tmě sotva tušen. Obraz jí daroval kdysi dávno zamilovaný výtvarník. Olej znázorňoval akt subtilní dívenky. Ale kdeže loňské sněhy jsou! Zato tvrdou realitou byl řezavý zvuk mužova chrápání, který ani zdaleka nebyl umělec a už vůbec ne zamilovaný. Manželka nenávistně zamlaskala. Manžel odpověděl něžňounkým mlasknutím, obrátil se na bok a chrápal dál. Žena ho proto chytila za nos. Muž přestal chrápat a probudil se: „Co je?“

„Chrápeš!“ pravila s netajenou nevolí.

„A kvůli tomu mě budíš?“ podivil se muž.

„Já nemůžu spát!“

„Ty se vyspíš ráno, ale já musím do práce!“

„Tak ty si myslíš, že když jsem v domácnosti, že nemám nic na práci!“

„Já si nic nemyslím… No prosím jsou tři hodiny a ty mě budíš!“

„Tak nechrápej!“

„Nebudu chrápat,“ slíbil muž a zavrtal se do peřiny.

„A nevrť se pořád!“

„Jak se nemám vrtět, když nemůžu spát!“

„A proč nemůžeš spát?“

„Protože mám starosti!“

„A jaký máš starosti?“

„Dej mi pokoj!“

„To je pěkný! Chrápeš, vrtíš se a ještě mi nechceš říct, jaký máš starosti… Tak mi to řekni!“

„Nesplníme plán a tudíž nebudeme mít plánovaný zisk…“ řekl rezignovaně muž.

„Ale to pak nedostaneš prémie!“

„Nedostanu prémie,“ opakoval muž v polospánku.

„Ale to nebudeme moct jet do Řecka!“

„Asi ne!“ souhlasil muž a zavrtěl se do polštáře.

„Tak to ne!“ řekla rezolutně žena, „ten plán zisku splnit musíte!“

Muž z dálky slyšel hromový hlas, který se začal nezadržitelně brouzdat po mozkových centrech, která se ještě neuložila ke spánku: „Plán zisku musíte splnit. Plán zisku musíte splnit! PLÁN ZISKU MUSÍTE SPLNIT!“

Kapitán Vondráček seděl ve své pracovně. Napjatě sledoval vteřinovou ručičku náramkových hodinek, která pravidelně odcupitávala vteřinu za vteřinou a řadila minutu k minutě! Policejní důstojník měl před sebou spis s nadpisem MASOVÝ VRAH, který již v této fázi obsahoval šest set stran a stále nebyl uzavřen, ale blížila se desátá hodina! Blížil se okamžik, kdy kapitán Vondráček provede první výslech s masovým vrahem, který má na svém kontě přes devadesát vražd. Až do této noci byl nepolapitelný. Jeho orgie však skončily v okamžiku, když se pokusil zabít přeborníka v džudu a karate a takewondo Jiřího Přecechtěla. Díky statečnosti tohoto chlapce byl nepolapitelný vrah polapen. Postrach nočních ulic, démon, krvelačná šelma se dostal po třech děsivých letech za mříže.

Kapitán vychutnával se zadostiučiněním vteřiny zbývající do začátku výslechu. Vzpomínal na probdělé noci, na noční patroly, kdy nastavoval svou vlastní kůži coby návnada, ale zbytečně! Na případu se vystřídalo mnoho expertů, zapojily se týmy policistů, kriminalistů. Bylo vyslechnuto tisíce svědků, a nic! Vrah klidně vraždil dál a jeho činy postrádaly jakoukoliv logiku. Jedno však bylo pozoruhodné: vyrážel do ulic pravidelně ke konci každého měsíce. Pracoval se strojovou přesností a dokázal za noc odpravit čtyři i pět lidí. Jen tak je zabil, podřízl je holičskou břitvou pod krkem jako podsvinče a nechal na ulici. Šmik a další mrtvola byla na světě. Nutno však říci, že pracoval korektně, své oběti usmrcoval rychle, takřka bezbolestně. Pouze těch několik prvních případů před třemi roky zpackal, ale pak se nesmírně vycvičil a prováděl mordy s elegancí, za kterou by se nemuseli stydět ani američtí gangsteři.

Kapitán, který byl do všeho zasvěcen od začátku, nakonec zůstal na řešení zapeklitého případu sám. Zazvonil telefon. Zvedl sluchátko: „Ano. Přiveďte ho! Čekám!“

Ozvalo se zaťukání na dveře.

„Dále,“ řekl kapitán a hlas se mu trochu zadrhl. Do dveří vstoupil uniformovaný policista a postrčil před sebe drobného vychrtlého chlapíka, zakrslou chudinku, nejspíš nějakého zlodějíčka. Ubožák byl oblečen do černého obleku, bílé košile a na krku měl rovněž černou kravatu. Rukáv obepínala černá páska smutku.

„Co to má znamenat!“ zařval kapitán na policistu, „koho mi to sem vedete? Nejspíš jste si spletl dveře. Kapsáře dělá Vonásek naproti, dveře 333!“

Malý človíček se po rázných kapitánových slovech přikrčil!

„Nezlobte se, ale poslali mě za vámi!“ trval na svém policista.

Kapitán se obořil na malého človíčka: „Jak se jmenujete?“

„Josef Nováček!“ řekl a o něco se zmenšil. Kapitán na toho chudinku pohlédl a po letech konečně pochopil metaforu Wolkerova verše: Stanu se menším a menším, až budu nejmenším na celém světě!

„Co jste provedl, člověče?“ řekl vlídně polichocen svým literárním vzděláním.

„To je přece ten vrah!“ pravil policista.

Kapitán Vondráček se zarazil. Tenhle poseroutka, tahle chudinka, tenhle věchýtek, tenhle sralbotka, ta nicka – to že je masový vrah, který násilně ukončil devadesát lidských životů?

„Tak to jste vy?“ řekl kapitán a mužíček zase o kousek vrostl do země.

„Nesmím být na něho tak přísný – jinak mi tady na konci výslechu zbyde trpaslík!“ zauvažoval kapitán.

Takhle si ovšem setkání s masovým vrahem nepředstavoval. Ve svých snech viděl chlapa jako horu, který se spíše podobá gorile než člověku. Ten chlapík měl být špinavý, zarostlý, ano měl i trochu páchnout potem a špínou. Měl by mít nějakou cukatůru: třeba by neustále mrkal levým okem a pohupoval hlavou. Ale tenhle mužíček! Navoněný a vymydlený, učesaný, jenom sako vzadu má trochu špinavé a nohavici roztrženou. To mu nejspíš udělal ten karatista.

Kapitán odeslal kývnutím hlavy policistu z místnosti a ukázal na židli. Masový vrah se posadil!

„Tak vy jste zavraždil devadesát jedna lidí!“ konstatoval přátelsky kapitán.

„Ano, prosím!“ odpověděl zdvořile človíček.

„Kouříte?“

„Ne, prosím,!“ vyděsil se Nováček, „to by mně manželka dala!“

„Myslím, že už se jí nemusíte bát!“

„Opravdu?“ rozveselil se mužíček a trochu povyrostl.

„Tak se do toho dáme! Vzpomínáte si na svou první oběť?“

„Samozřejmě!“

„Chápu, chápu, na první mrtvolu člověk hned tak nezapomene?“

„Víte, vlastně že už si ani nevzpomínám na svou úplně první mrtvolu!“ zasnil se mužíček, „to mohlo být tak v jednašedesátém!“

Kapitán Vondráček zalapal po dechu: „Tak vy jste vraždil už v roce 1961!“

„Ale ne. To byste mi špatně rozuměl. To ne!“

„Tak o jaké mrtvole mluvíte?“

„Já pracuji od roku 1961 v krematoriu, víte. Oblékám mrtvoly a připravuji obřady!“

„Ah tak!“ vzdychl kapitán a smutně na něj pohlédl. Je to blázen. Z toho žádný velký případ nebude. Přijde psychiatr, vyšetří ho, nechá ho zavřít do blázince a bude po velkopřípadu. A i kdyby se to k soudu podařilo dostat jako velký proces, tak to každý šikovný obhájce uhraje na blázinec.

„Takže jste vraždil ze záliby,“ řekl jen tak mimochodem kapitán.

„Ó, nikoliv!“ bránil se mužíček, „vedla mě k tomu nezbytnost!“

„Nezbytnost?“

„Nebo lépe řečeno – strach… Ano strach – to byl ten hlavní důvod!“

Je to jasné, je to blázen.

„Mohl byste to nějak blíže vysvětlit?“ pokračoval trpělivě kapitán.

„Já mám ženu!“

„Ta mě nezajímá – nebo vám s těmi vraždami pomáhala?“

„Ne to ne!“

„Tak vás k nim nutila!“

„To by Maruška nikdy neudělala!“

„Byla vaše žena informovaná o vraždách, které jste spáchal?“

„Proboha ne… Maruška je hrozně citlivá duše!“

„Tak dost!“ zařval kapitán, „tady jste na kriminální policii. Já vyšetřuji masové vraždění a vy mi tady švejkujete a vykládáte mi o své citlivé Marušce!“

„Ale!“ pokusil se bránit mužíček.

„Ticho!“ řval kapitán, „teď mluvím já, a když mluvím já, tak nikdo jiný nemluví. Je vám to jasné. Pokud vám to není jasné, tak já vám to ujasním!“

Za tu chvilku, co kapitán Vondráček řval, zmenšil se masový vrah, ač se to zdá nemožné ještě na polovičku své malosti. Když to vyšetřovatel zjistil, zarazil se. Takhle nemůže postupovat! Případ s vraždícím bláznem sice není tak elegantní, ale pořád to ještě případ je.

„No nic, Nováčku. To víte, přísnost musí být. Ono takové vyšetřování není žádná legrace!“

„To já chápu,“ řekl Nováček, „to je příkladně jako s tím vražděním. Taky to není nic příjemného, ale když to musí být, tak to musí být!“

„Vás tím někdo pověřil?“

„A kdo by mě tím měl pověřit?“

„Třeba nějaká konkrétní osoba!“

„Kdeže! To by mi Maruška dala!“

„Jaká Maruška?“ vyskočil kapitán a Josef Nováček se scvrkl v tom okamžiku na velikost asi pětiměsíčního batolete.

„Tak povídejte o Marušce!“ navrhl rezignovaně kapitán.

„Maruška je moje žena!“

„To už jsem slyšel.“

„Je hrozně citlivá!“

„Dál, dál!“

„Ona má hrozně ráda květiny. Báječně vaří švestkové knedlíky. To víte, oba už jsme postarší a Maruška říká, že nám teď už zbývá jenom ta jediná radost – jídlo… Ale pak Maruška začala jezdit do lázní a tak se jí to cestování zalíbilo, že chce neustále někam jezdit… A to víte, dneska to stojí pěkný peníze. Ono zaplatit čtrnáctidenní zájezd pro dva do ciziny, i když je to „last minut“ tak to je kumšt, a teď si k tomu přičtěte, že Maruška chce někam ject jednou za čtvrt roku a najednou vám spousta peněz chybí!“

„A proto jste začal vraždit?“

„Proto!“ přikývl radostně Nováček, že ho konečně kapitán chápe. Ale kapitán ho nechápal: „Člověče, nedělejte ze mě blbce. Vždyť žádná oběť nebyla okradená. Ani v jednom případě nešlo o loupežné přepadení… Tak budete už konečně mluvit pravdu!“

Kapitán se nadechl a chtěl pokračovat v zastrašovací metodě, když si uvědomil, že Josef Nováček zmizel. Když se však pečlivěji podíval na židli přece jen uviděl malinkatého drobečka. Stál na desce židle a gestikuloval rukama. Byl titěrný asi jako Paleček ze známé pohádky.

Kapitán ho opatrně vzal do dlaně a postavil ho na desky fasciklu s nápisem: Masový vrah.

„Tak já vám slibuju, že už nebudu křičet a vy mně slibte, že nebudete mluvit o vaší ženě, nýbrž k věci – tedy o vraždách!“

Josef Nováček souhlasil a začal hovořit. Kapitán mu však nerozuměl ani slovo. Položil tedy hlavu na stůl a naslouchal.

„Ono, když chcete někam jet, tak musíte mít peníze a Maruška nepracuje, ona je v domácnosti, víte!“

Kapitán v té chvíli necukl ani brvou, byť uvnitř vřel jako přetopený kotel. Zase Maruška. Jestli bude ten pidižvík ještě chvíli mluvit o své Marušce, tak se kapitán vydá k dotyčné ženě a vlastnoručně ji zamorduje.

„Maruška je hrozně na peníze!“ pokračoval masový pidivrah, „ona je na mě strašně přísná. Já vydělávám, ale nesmím kouřit, chodit do hospody. Já když si příkladně koupím cigáro, tak na mě začne křičet, a to já nesnáším, já vám pak z toho mám takový pocit, jako bych se zmenšoval. A to je hrozně nepříjemné! Já pracuji v krematoriu. Ale nemyslete si, že jsem nějaký obyčejný spalovač mrtvol, to zdaleka ne. Já tam dělám vedoucího. Tedy po privatizaci mě majitel udělal vedoucím. A když každý měsíc zvyšujeme podle plánu zisk, tak dostávám hodně vysoké prémie. A z těch prémií s Maruškou šetříme na ty cesty!“

„K věci!“ zaúpěl kapitán.

„A víte, my jsme v poslední době, v posledních třech letech přestali plnit plán. A Maruška na mě pořád křičela, že nenosím odměny za zisk, až jsem se jednou neudržel. To víte, lidi dneska v našem městě nějak málo umíraj, ačkoliv všude jinde je to úplně opačný. Taková malá lokální válčička by mě a Marušce moc pomohla. Jen si vemte statistiky úmrtnosti u nás a ve světě. Průměrnej věk dožití se neustále zvyšuje, takže mrtvol ubývá a cenu za žeh také není možné donekonečna zvyšovat… My pracovníci krematorii a hřbitovů bychom měli mít žně – ale opak je pravdou. Člověk si ale musí umět nějak poradit. Tak jsem nejdřív zavraždil tři čtyři lidi, abych splnil plán. …A když to šlo dobře, tak jsem přidával další a další. Plán zisku jsem překračoval, odměny jsem dostával a Maruška byla spokojená! Jenže majitel chce pořád vyšší a vyšší zisk a já na to nestačím shánět mrtvoly, respektive produkovat mrtvoly… „

Kapitán Vondráček se neudržel a něco nesrozumitelně zařval. Masový vrah Josef Nováček se v tom okamžiku proměnil v nicku a přestal existovat!

Žena se posadila na posteli: „Taťko, ty pořád křičíš ze spaní!“

Josef Nováček se probudil a setřel si z čela pot: „Já ti měl, Maruško, strašný sen!“

„Na nic nemysli!“ řekla Maruška, „na všechno ostatní se vykašli. Hlavně koukej, abyste splnili plán zisku, abys dostal odměny!“

„Když ony nejsou mrtvoly!“

„Tak to musíš nějak zařídit, aby byly!“ pravila rezolutně Maruška a ulehla na pravý bok.

Poslední vodník v Čechách

Středem všech nadcházejících událostí se má stát malebný rybník zvaný Mrákotník. Zatím se klidné vlnky prohánějí po hladině od břehu ke břehu, žáby vesele kvákají a kachny s lyskami čvachtají svými zobáky na mělčině a slavnostně polykají ulovené pochoutky. U hráze se koupou kluci, ačkoliv jsou všude rozmístěné cedule: Koupání přísně zakázáno. Chovný rybník!

Ale tady se to tak vážně nebere. Všude vládne klid a mír hlubokého léta. Ospalé horko rozechvívá lesíky, které obklopují ze všech stran hladinu rybníka a vytvářejí z tohoto koutku malebné místečko, kde nejeden milenecký pár vykročil na cestu, která skončila urychleně na radnici.

Od hráze se napravo klikatí polní cesta, která po několika stovkách metrů vyběhne z bukového lesa a zařízne se do polí. Na nejvyšším vršku obilného lánu jsou vidět Vodňousy, které za pár dnů oslaví pěti set leté výročí svého založení. Chystá se proto veliká slavnost, jak se patří a sluší na městečko, které v 16. století nosilo titul královské. Jenže ty časy, kdy tudy vedla významná obchodní cesta a lapkové číhali ve zdejších neprostupných hvozdech na bohaté kupce, jsou dávno pryč. Hlavní silnice vede jinudy, autobus sem zajíždí sotva dvakrát denně a není tu ani žádná pořádná pamětihodnost, která by přilákala turisty, neboť vše, co stálo za vidění, shořelo v roce 1856. A tak jediné, co ve Vodňousech opravdu vládne, je klid a nuda. Neoficiálním kulturním a správním centrem se stala hospoda U křížku, kde se neustále vzpomíná na slavnou bitvu na Piavě. Hospodský Průcha, kterému nikdo neřekne jinak než „starej Venca“, vykládá o hrdinství svého děda, který bojoval v l. světové válce… Když se Venca opije protivínským pivem, zpívá po půlnoci rakouskou hymnu a paroduje obrlajtnanta Gabella, který nechal vysázet jeho dědovi 50 ran sukovicí na holou za to, že rakouskou armádu srovnával se smradlavou treskou. Jenže to byl jeho děd tehdy junák, který nenechal jedinou holku na pokoji, ale dneska už je na pravdě boží.

A snad proto lokál jeho vnuka zdobí citát: To chce klid!, který asi nejpřesněji vyjadřuje mentalitu zdejších návštěvníků. A těm zde chutná jako nic na světě utopenec s kusem chleba a poctivou mírou protivínské desítky.

U nazlátlého truňku dnes vysedávají pouze tři kamarádi. Kronikář Josef, znalý všeho o minulosti Vodňous, je nesmírně smutný, že nemá do vzácné kroniky, co zapisovat. Proto ho kamarád Jarouš neustále uklidňuje, že se ještě něčeho významného dočká. Na to ovšem nadlesní Petr reaguje svým oblíbeným rčením: „Babské tlachy. Všechno to jsou babské tlachy!“

Když ti tři nehrají ferbla, hrají lízaný mariáš, a když ani ten, pak jim kronikář předčítá nějakou významnou stať ze starých kronik. Z poklidné nostalgie karetní hry je v této chvíli vyrušila baba Voráčková. Vřítila se do hospody a už od dveří křičela: „Josífku, mám něco do kroniky!“ Přisedla si a dala pokyn hostinskému: „Venco, jedno velký!“

Venca se šoural s pivem: „Tak povídej! Stejně to bude zase nějaká blbost!“

„V rybníce žije vodník!“

Josef si smutně poposedl.

„Babské tlachy… Všechno to jsou babské tlachy!“ prohlásil nadlesní Petr.

Jarouš se nadechl: „Vodník! Takovou pitomost jsem už neslyšel aspoň třicet let!“

Všichni se rozesmáli.

„Jen se smějte!“ bránila se Voráčková, „na moje slova vždycky dojde. Vždycky jste se smáli a vždycky jste splakali nad výdělkem… Když jsem vám říkala, že Mařena Pourovic krade, tak jste mě nechtěli věřit. Dělali jste na ni voči, div vám z důlků nevypadly, a pak vám čajzla šrajtofli a vy jste koukali jako mezuláni… Až se to dostane na veřejnost, co vám tady povídám, tak budete zase koukat jako mezkové!“

Josífek se otočil na Voráčkovou: „Kdybych jaksi teoreticky připustil, že je to pravda, tak budu potřebovat nějakej důkaz…“

„Důkaz, copak vám nestačí, že to povídám já… Proč si myslíte, že je Mrákotník vyhlášenej jako nejlepší rybník v okrese?“

„Protože se o něj porybnej Václav dobře stará…“ řekl nadlesní Petr.

„Houby, protože dává vodníkovi láhev rumu a von se mu za to stará o ryby a čistou vodu!“ informovala drbna.

„Venco, dej tady Voráčkový prcka, ať si připijeme na její pohádkářský umění… dyž bude eště chvíli povídat, tak ji pošleme do televize dělat Večerníčky.“

A všichni se rozesmáli. Voráčková do sebe hodila prcka rumu, dopila pivo a odešla s nactiutrhačným prohlášením: „Všichni jste velbloudi s kravskejma rohama!“

To jsou věci!

Jakkoliv to bude znít v dnešní době podivně, měla Voráčková pravdu. V rybníce Mrákotník žil vodník.

Když se koupající kluci rozutekli domů na oběd, vylezla z rákosí učitelka místní školy, rozhlédla se a zavolala do stříbrných vlnek: „Bedřichu!“

Netrvalo dlouho, hladina se rozčeřila a ke břehu připlaval svalnatý chlapík, nad jehož postavou by mnohé dívčí srdce zaplesalo. Tenhle muž měl jedinou vadu: byl celý zelený a na nohou se místo prstů pohybovaly ploutve. To však učitelce nevadilo, vrhla se mu do náruče a žvatlala: „Miláčku! Zjevil ses v mém životě tak neočekávaně… a já už tě nikomu nedám!“

„Nejsem člověk!“ pravil vodník a laskal rozdychtěnou ženu.

„Schovám tě před lidma!“

„Když já bych s nimi chtěl žít!“

„Miluju tě!“

„Nemohu žít bez vody!“ replikoval vodník.

„Nemohu žít bez lásky.“

„Já mám rád všechny lidi!“

Místo další konverzace, začala učitelka vášnivě líbat vodníka. Jenže v té chvíli se od hráze ozval dětský křik. Kluci se vrátili z oběda a začali skákat ze stavidla do vody. Vodník okamžitě zmizel pod vodou. Ani vlnka neprozradila, že ještě před chvílí držel v náručí postarší učitelku přírodopisu a zeměpisu z vodňouské základní školy. A protože učitelka je učitelkou i o prázdninách, došla rázně na hráz, odkud všechny kluky vyhnala a již po sté je upozornila, že koupání v rybníce je přísně zakázáno.

Porybný Václav, který sem přišel s milou, našel rybník až podivuhodně tichý a klidný. Hanka navrhla, aby se vykoupali. Václav však nechtěl a vymlouval se, že si nechal doma plavky. Hana se rozesmála: „Snad se nestydíš?“

„To je otázka.“

„Tak nevykládej a pojď!“

Václav vzal Hanu za ruku a místo odpovědi ji dovedl pod vrbičku a pomohl jí do loďky. Když se Hana v loďce uvelebila, plácl třikrát do vody a po malé pauze čtyřikrát. Hanka ho se zájmem sledovala a pak se zvonivě rozesmála. Proto si hned nevšimla, že se vedle loďky vynořil zelený atlet. Když to zjistila, přešla ze zvonivého smíchu do pronikavého jekotu a pokusila se z loďky, která byla přivázána na řetěz, vyběhnout na břeh. Jenže ztratila rovnováhu a padla přímo do náruče vodníka. Ten se však zachoval jako pravý gentleman a Hanu vynesl na břeh: „Prosím slečno… Jsem opravdu rád, že vás poznávám.“

„Kdo… kdo… kdo jste?“ jektala zubama Hana a chytila se pevně za ruku Václava, který také vystoupil na břeh.

„Jsem vodník Bedřich!“ poklonil se, „ale vidím slečno, že jste z toho setkání rozrušená. Snad si spolu promluvíme později!“

Ponořil se do vody a zmizel pod hladinou.

Hanka se nechápavě dívala na rybník a pak na Václava.

„Už víš, proč jsem nechtěl, aby ses koupala jen tak?“ zeptal se.

„Když já sem chodím každé ráno, když tu nikdo není a… To je hrozný… Pojď pryč… Zelenej hnusák!“ ulevila si Hana.

„Náhodou je to docela urostlej chlap… Nebýt zelený, tak by po něm všechny ženský šílely!“

„Václave, přece mi nebudeš tvrdit, že v Mrákotníku žije vodník? To je nesmysl!“

„Ten nesmysl mi pomáhá při chovu ryb.“

„Co kdyby někoho utopil!“

„Minulý týden dostal Jiříček Pourů při koupání křeč do nohy. Bedřich mu pomohl na břeh!“

„Ale stejně… dneska vodník… To je proti všem zásadám a možná i předpisům. Vodník v rozvíjející se tržní společnosti směřující ke globálnímu kapitálu… To Václave, nedopadne dobře.“

„Bedřich je náhodou výbornej!“

„Víš co, miláčku, dnes se o něm nebudeme bavit, ano. Naši v pět pojedou do Budějovic a nevrátí se dřív jak v deset, takže můžeme jít k nám.“

Když se oba milenci vraceli do městečka, potkali cestou kronikáře Josefa, Jarouše a nadlesního Petra. Muži Václava zastavili:“ Prej v rybníce žije vodník?“

„Vážně?“ tvářil se udiveně Václav, „a kdo vám to prozradil?“

„Bába Voráčková!“ prořekl se Josef a byl za to svými kolegy zpražen nevlídnými pohledy.

„Tak ji ode mě pozdravujte. A řekněte jí, že až budeme mít s Hanou děti, tak ji pozveme, aby jim vykládala pohádky!“ řekl Václav a pokračoval v cestě.

Důchodci se přesto nevzdali a došli k rybníku. Chvíli okouněli na hrázi. Pak se skryli v rákosí a do večera vytrvale pozorovali hladinu. Teprve krvelačný roj komárů v podvečerních hodinách je probudil ze spánku. A tak se první vodnická výprava k Mrákotníku setkala s nezdarem.

To jsou věci!

Oteklí důchodci se navrátili do hospody, kde jim pro útěchu přečetl Josef krvelačný příběh ze 17. století O strašlivé smrti paní Johany, jak to vyprávěla služka Eliška ze statku: „Když se smrákalo a paní Johana všechny poslala do čeledníku, řekla mi, abych šla čuníkovi poklidit. Ač jsem se těšila na jahelnice, neodmluvila jsem a šla. Když jsem praseti nandávala pomyje, slyšela jsem bušení na vrata a paní Johana šla otevřít, anžto hospodář nebyl doma. Pak se ozval strašlivej křik, jako by prase někdo zabíjel. Jak jsem vyhlídla z chlívku, uviděla jsem obra chlupatýho od hlavy až po paty, strašlivýho vzezření, kterej držel paní Johanu za krk a škrtil ji a mocně křičel: ,Čubko pekelná, tvoje soudná hodina nastala!‘

Z čeledníku vyběhl podomek, ale tak se toho strašlivýho tvora zalekl, že padl na kolena a prosil o milost. A tu mu ten netvor nařídil, aby všecko stavení zapálil a všecko živé, co bylo ve statku zahubil. Podomek proto všechny krávy zabil a tři koně a malou Barunku a Frantíka a pak všecko podpálil. Mě zachránilo, že na čuníka zapomněl a já se s ním ve chlívku schovala, a teprve když plameny mocně šlehaly a sousedi přiběhli hasit, jsem vyšla ven a tím jsem se zachránila…“

„Sakra to byly doby!“ pravil Jarouš a poručil si rum, „to kdyby se stalo dneska!“

„Kdyby aspoň ten vodník byla pravda!“ zasmušil se kronikář Josef, „já už půl roku neměl, co zapsat.“

„Však ono se něco najde!“ utěšoval přítele Jarouš.

„Babské tlachy… všechno to jsou babské tlachy!“ uzavřel diskusi nadlesní Petr a usnul u svého půllitru.

Zatímco hospodský Venca zpíval rakouskou hymnu a vyprávěl o tom, jak jeho děd dostal od obrlajtnanta Gbella padesát ran sukovicí na holou, vyšel nad rybníkem Mrákotníkem měsíc a svým mrtvolným světlem ozářil vrbičku, na které seděl vodní člověk Bedřich. Po vzoru svých předků zašíval roztržený frak a zpíval známý vodnický hit: „Sviť, měsíčku, sviť!“

Ani netušil, že ho z blízkého křoví zasněně pozoruje učitelka Anežka. Konečně se učitelka na svého milého dost vynadívala a zatoužila po mužném objetí. Proto se k němu tiše přiblížila a duchaplně pravila: „Baf, miláčku!“

Vodník se lekl a spadl do vody. Když se zase vynořil, pravil rozvážně: „U všech sumců, to jsem se lekl… Seš to ty, Anežko?“

A za několik okamžiků leželi v objetí.

„Mohli bychom se milovat dneska na suchu, mně je ve vodě vždycky hrozná zima.“

„Víš přece, že na suchu mi to moc nejde!“ odpověděl vodník a marně se snažil rozepnout sukni. Učitelka se uchechtla: „Já ji mám přidělanou sichrhajckou!“

A odložila přebytečnou část oděvu. Zanedlouho se ozývaly z mělčiny prapodivné čvachtavé zvuky, neboť vodník svou milou přemluvil, že v jeho domovském živlu to bude přece jenom lepší. Když vše utichlo, seděla Anežka vodníkovi na klíně, jektala zubama, ale byla šťastná. Kousala vodníka do ucha a žvatlala: „Ty můj zelenej čumáčku, představ si, že se mě dneska ptal starosta, jestli můžou být na světě vodníci!“

„A cos mu řekla?“

„Že ne!“

„To ti pěkně děkuju!“ zahřměl uraženě Bedřich a odstrčil ji, „oblékni se!“

„Ale miláčku, já ti zachraňuju život a ty se mi takhle odměňuješ!“

Anežka se rozplakala!

„Prosím tě, nebreč! Já jsem tě neprosil, abys…“

„Abys co!“ přerušila ho učitelka, „ty už mě nemiluješ… Já se nebojím pro naší lásku něco obětovat. Nikdy si nebudu stěžovat, že se s tebou musím milovat ve vodě a že mi z toho prostydnou ledviny… Ale co seš schopný obětovat ty?“

„Přiznej přede všemi, že tvůj milenec je vodník, a já budu klidně žít na souši, jen se čas od času vyráchám v rybníce… Já chci žít s lidma a ne se před nima schovávat!“

„Zavřeli by tě do zoologický zahrady!“

„Nezavřeli!“ trval na svém vodník.

„Pochop, že oficiálně nejsi! Copak se můžu postavit před ty malý děti a říct jim, že vodníci jsou a že jeden žije v našem rybníce a je můj milej… Já tě nemůžu uznat, já tě můžu jenom milovat!“

„A že těm dětem lžeš, to ti nevadí!“

„Já učím podle osnov!“ odporovala učitelka Anežka.

„Ten, kdo vytvářel osnovy, nevěděl, že existuju. Ty to ale víš!“

„Bedřichu, prosím tě, nedělej mi to ještě těžší. Snaž se mě pochopit. Kdyby se svět dověděl, že existuješ, rozdělil by nás!“

„Já vím, tobě se líbí, když se můžeš plížit k rybníku a tajně se milovat… To je od tebe sobecký!“ rozčílil se.

„Křivdíš mi, Bedřichu!“ vzlykala Anežka.

„Kdybys mě opravdu měla ráda, tak se ke mně veřejně přiznáš! A dokud to neuděláš, tak tě nechci ani vidět!“

Učitelka trhaně plakala: „Ne, ne, nemůžeš být bez lásky. Za za zahyneš!“

„Nezahynu, protože miluju!“

„A koho prosím tě?“ zeptala se a na chvilku ovládla svůj neovladatelný pláč.

„Haničku!“

Snad to vodník neměl říkat, neboť v tom okamžiku se z křehké ženy stala fúrie, před kterou by mnohý pekelník smekl. Učitelka na břehu vřískala a zadupávala nevinnou trávu do hlíny: „Có có… Tu nestydatou couru, co se tady každý ráno vyvaluje nahá… Tu mrchu… tu!“

„Není aspoň pokrytecká!“ zdůraznil vodník a odplaval pro jistotu na hloubku.

„Nemá zkušenosti jako já!“ ztišila se učitelka.

„Za to je mladší!“

„Nedokáže upéci žabí stehýnko!“

„Je krásnější!“ trval na svém vodník.

„Nemiluje tě!“ snažila se trumfovat učitelka.

„Je hodnější!“ řekl vodník, a protože ho nic lepšího nenapadlo, potopil se. Učitelka se rozzlobeně zadívala na klidnou hladinu a věcně, jako by před chvílí ani neplakala, řekla:

„Jak chceš, ale nemysli si, že ti to projde jenom tak! Tohle ti teda nedaruju!“

Obrátila se a odcházela plná zloby a nenávisti do Vodňous.

Na světě není nic nebezpečnějšího, než odmítnutá žena. Jedná totiž bez rozmyslu a každá pomstychtivá myšlenka, která ji napadne, je okamžitě realizována bez ohledu na důsledky.

Učitelka Anežka hned ráno zašla na Místní úřad a vyžádala si soukromou rozmluvu se starostou. Ten ji přijal: „Výborně, Anežko, chtěl jsem s tebou mluvit… Dohodli jsme se, že by bylo dobré, kdyby na té oslavě pětistého výročí založení města zazpíval sbor místních dětí. Ono by to celým oslavám dodalo takovou tu… no, sakra, jak se to řekne… poezii…“

„S tím já a moje děti samozřejmě počítáme, ale já jsem přišla kvůli závažnější věci…“

„Ty mě děsíš!“

„Dnes ráno jsem se šla projít k Mrákotníku a uviděla jsem tam…“

„Nemusíš nic říkat – vodníka… Nejsi první, kdo mě o tom informoval… Ale vodníci přece neexistujou.“

„Proto je to tak závažná věc. Nevím, ale to zvíře, to individuum nebo co to je, v rybníce nemůže zůstat… Představ si, že by se objevil na oslavách… Nemusím ti snad vysvětlovat, jak by se na to dívali hosté z družebního Garschineru.“

„Mohli by to brát jako politickou provokaci. Mohli by si myslet, že skrze vodníka parodujeme odsun sudetských Němců a to nemluvím o tom, jak by se na to dívali chlapci z kraje.“ vyděsil se starosta a zapálil si dnes již desátou Ameriku. Když labužnicky vydechl kouř, zeptal se: „Co navrhuješ?“

„Za každou cenu se ho zbavit… ať to stojí co to stojí!“

„Zlikvidovat, ale jak?“ uvažoval nahlas místní činovník.

„Zastřelit, utopit, uškrtit, otrávit nebo vyhnat…“ učitelka chtěla pokračovat ve výčtu dalších možností, ale starosta zajásal:

„To je ono – vyhnat – a třeba se nám ho podaří přesvědčit, aby odešel sám. Já nemám rád násilí a křivdy. Aby se zase neopakovala nová křivda jako s těma sudetskýma Němcema. „

„Nevím, nevím, jestli lidumilství je v tomhle případě na místě!“ pochybovala učitelka.

„Já už jsem takový… Zeptám se Václava… je to konec konců jeho resort a jeho rybník. Na likvidaci máme ještě dost času. K té bych se uchýlil teprve tehdy, kdyby všechno ostatní selhalo.“

Tím byl rozhovor skončen, ale učitelka se svou návštěvou nebyla příliš spokojena. Mrzelo ji, že starostu nepřiměla k ráznému kroku.

„Nevadí!“ pomyslela si nakonec, „však on se starosta rozhoupá, až kolem vodníka vznikne větší rozruch.“

Věděla, že jestli starosta něco nesnáší, tak jsou to různé fámy, které rozviřují hladinu klidu ve Vodňousech. Proto k smrti nenáviděl bábu Voráčkovou. Kdyby existoval nějaký zákon o vysídlení, Voráčková by ve Vodňousech dávno nebydlela. Takový zákon však není, a tak Voráčková denně od brzkého rána vysedává uprostřed náměstí na své otáčecí židli a pozoruje bedlivě okolí. Ačkoliv ji starosta nesnáší, strážmistr si ji nemůže vynachválit, ona totiž přesně ví, proč se ztratil pytel cementu na stavbě školky a kdo ho má schovaný pod térovým papírem v kůlně, proč neteče voda, kdo byl v hospodě, jak dlouho se zdržel a co tam pil a říkal.

Voráčkové pochopitelně neušlo, že učitelka navštívila místní úřad. Když Anežka jakoby náhodou kráčela kolem, zeptala se věhlasná drbna: „Copak tak smutně, paní učitelko? Nějaké nepříjemnosti?“

I když se učitelka Voráčkové vždycky vyhýbala, tentokrát se zastavila a vylila jí své zhrzené srdce: „Představte si, paní Voráčková, že jsem dneska ráno viděla u rybníka strašlivou věc.“

„Vodníka! To já vím dávno!“ pravila Voráčková zklamaně.

„Copak vodník – to ví kdekdo…“ řekla učitelka a udělala významnou pauzu, „já vám viděla věci.“

Voráčková zbystřila pozornost. Učitelka pokračovala: „Já nevím, jestli to mám vůbec říct… Ono je to takové choulostivé!“

„Já to nikomu nebudu vykládat!“ ujistila Voráčková učitelku a napětím jí zacukalo pravé oko.

„Viděla jsem vodníka a Hanku, jak se tam, jak tam… No víte, že se tam chodí každé ráno koupat jen tak.“

„Kdo by to nevěděl!“ usmála se Voráčková, „tak vy říkáte, že se Hanka zapletla s vodníkem.“

„Přesně tak!“

„Chudák Václav. Všichni si mysleli, že ty dva budou mít svatbu… S vodníkem, no to je horší než s černochem nebo muslimem, že jo, paní učitelko?“

„Mnohem horší!“ ujistila Anežka svou spolubesednici, „nezlobte se, ale už budu muset jít!“

Voráčková osaměla a snad půl hodiny se neotáčela na vizírovací židli. Sdělené informace ji úplně přibila k zemi.

„To se dějou věci na světě… Pepíkova kronika je houbelec proti tomuhle… Holka, která se spustí s vodníkem… To tu ještě nebylo!“ jásala v duchu a po vzoru literátů si upravovala příhodu, aby ji mohla ve vhodnou chvíli a na vhodném místě tlumočit dál.

To jsou věci!

Do večera byly Vodňousy plné prapodivných informací. Jakkoliv to vypadá nemožně – v rybníce Mrákotník žije vodník Bedřich, který je milencem Hanky; účetní místní zemědělské akciovky. Pak se informace rozcházejí. Někdo tvrdí, že vodníka svedla Hanka, a jiní, že ji Bedřich znásilnil a jí se to tak zalíbilo, že začala k rybníku pravidelně docházet.

Odpoledne si starosta zavolal Václava a vedli spolu krátký rozhovor.

„Je pravda, že v Mrákotníku žije vodník?“ zeptal se starosta.

„Ano, je!“ přitakal Václav.

„Co s tím chceš dělat?“

„Nic.“

„Vodník musí do tří dnů z rybníka zmizet!“

„Ale proč?“

„Člověče, copak to nechápeš… Je to provokace…“

„Jaká provokace? Proti komu?“

„Ty ho chceš bránit?“

„Samozřejmě… Je to světový unikát… Poslední vodník v Čechách a možná i v Evropě a my nemáme právo…“

„Podívej se, o tom nebudeme diskutovat… buď vodník do tří dnů zmizí, nebo si všechny následky s tím spojené poneseš sám! Co by tomu řekli chlapci z kraje. Třeba by to mohlo narušit jejich byznys a to by se pak zlobili… Já za vodníka odmítám brát jakoukoli odpovědnost, rozumíš…!“

„Rozumím,“ řekl Václav. Vstal a odešel a nechal starostu v prapodivném rozpoložení. Co když má pravdu a spíš by se existence vodníka měla přiznat, než popírat. Třeba by se tím Vodňousy proslavily a konečně by sem začali jezdit turisti. Ale pak se sám napomenul. Snazší bude, co nejrychleji se ho zbavit. Hlavně žádné komplikace, žádný rozruch a problémy.

Zpráva o nezákonném poměru vodníka a Hanky se řítila městečkem jako lavina. Jako všude, i ve Vodňousech se našla dobrá duše, která nesmlčela nic, a tak když kráčel Václav na schůzku se svou milou, věděl vše a možná i o trochu víc. Kráčel k rybníku s odhodláním uvést vše na pravou míru.

Nic netušící Hanka uvítala Václava vřelým objetím a vášnivým polibkem, který však Václav neopětoval. Mezi zuby procedil: „Zmije!“

„Cože?“ podivila se Hana.

„Všechno vím!“ řekl Václav.

„A co jako?“

„Nedělej ze sebe neviňátko… už ti na to neskočím!“

Ale Hanka nevěděla nic, protože byla jediná ve Vodňousech, ke které se osudná zpráva o jejím poměru s vodníkem nedonesla.

Václav zuřil, chodil po hrázi a vykřikoval cosi o ženách lehkých mravů a využil všech dostupných slov, kterými jsou tyto děvy slasti nazývané.

Hana ho sledovala a po chvíli došla k závěru, že asi přes den pobýval dlouho na sluníčku a dostal úpal. Snažila se ho proto uklidnit laskavým slovem a něžným pohlazením. Ale Václav reagoval přesně opačně!

„Vidíš, sama ses prozradila!“ vykřikoval, „kdyby to nebyla pravda, tak by ses bránila, ale ty mě chceš chlácholit. Jenže se ti to nepodaří!“

Teprve po půl hodině Václav prozradil, z čeho Hanu viní. Ta se místo odpovědi rozesmála. A to mělo stejný účinek jako lití benzínu do plamene. Václav křepčil po hrázi jako černošský šaman přivolávající za velkého sucha dešťové mraky.

Po chvíli Hanku přestalo Václavovo vyvádění bavit!

„Ty ses opravdu pomátl na rozumu!“ řekla na odchodu.

„Já, já!“ vykřikoval, „a kdo má poměr s vodníkem!“

„Když tomu věříš!“

„Lidi tě viděli!“

„Kdo?“

„Na tom nezáleží!“

„Ale záleží a moc… copak nevíš, jak jsou všechny drbny závistivé a jak jim ležím v žaludku!“

Václav ale nechtěl Hanu pustit: „Ty popíráš, že máš něco s vodníkem? Nezapírej… já stejně všechno vím!“

Jenže to už ani Hanka nevydržela a řekla s ironií, která hraničila se slzami: „Čekám s Bedřichem malé vodníky!“

Václav najednou stál na hrázi jako solný sloup, ale pak se vzpamatoval a strčil do Hanky, až spadla do vody: „Tak si za ním běž, čubko!“

A sám se dal na útěk.

Hanka ale nedopadla do vody, neboť ji nad hladinou něžně sevřely vodníkovy ruce, a aniž se třeba jen trošičku smočila, ji navrátily na břeh. Na břehu se rozplakala.

Vodník se vynořil: „Haničko, neplač… Usměj se!“

Pokusil se jí pohladit. Ta se však ohradila: „Nesahej na mě, zelenej tatrmane!“

„Haničko, usměj se. Podívej se na ta krásná vodní kola!“

„Nech mě na pokoji!“

„Haničko, pojď se vykoupat. Já tě povozím, pomazlím!“

„Dej pokoj, plivajzníku!“

„Nechceš leknín?“

„Nechci! Proč mi nedáš pokoj?“

„Protože tě mám rád…“

„Láska!“ povzdechla Hanka hořce a utřela si uplakané oči.

„Já bych se ti nelíbil, viď. Já se odbarvím,“ navrhoval vodník.

„Proč by ses odbarvoval?“

„Abych nebyl zelený!“

„Mně nevadí, že seš vodník!“

„Jsi moc krásná!“ rozplýval se Bedřich.

„Vidíš, krása ke štěstí nestačí!“

„Zapomeň na Václava. Když ti nevěří, tak si tě nezaslouží.“

„Jak to můžeš vědět.“

„Já bych tě miloval jinak! Tak abys nebyla nikdy smutná!“

„K lásce patří smutek, ale nesmí ho být moc.“

„Zůstaň u mě!“ žadonil vodník.

„To nejde. Tím bych jenom potvrdila, že ty klepy jsou pravda.“

„Každý někoho potřebuje… Oba jsme teď sami!“

„Mluvíš jako člověk.“

„Je to chyba?“

„Možná! Ale já nemohu žít ve vodě – utopila bych se!“

„Ten, kdo vstoupí dobrovolně do vodní říše, se nemůže utopit!“

„Nevykládej pohádky!“

„A já… já nepatřím do pohádky?“

„Radši tam zůstaň.“

Hanka odcházela do Vodňous naplněná smutkem! Jak mohl Václav uvěřit takovým pomluvám.

To jsou věci!

Zatímco vodník zamyšleně vytvářel kruhy na hladině, dopisoval v koruně buku poslední věty rozhovoru kronikář Josef, který bedlivě sledovat všechny události. Když dopsal větu, udělal puntík a bylo mu do zpěvu. Jeho přátelé, nadlesní Petr a Jaroslav chtěli improvizovanou pozorovatelnu opustit a vrátit se do hospody, kde se jim zdálo být přece jenom pohodlnější posezení než na zkroucené větvi staletého stromu. Ale kronikář nechtěl o odchodu ani slyšet. Aby je tedy alespoň trochu uchlácholil a zkrátil chvíle čekání, vyprávěl jeden zvláště hrůzostrašný případ pocházející ze 17. století.

„To bylo tehdá,“ řekl Josef a vžíval se do starodávného jazyka, „když na tomto panství vládl hrabě Hohelzont, který byl převelice zvrhlý. Po svých předcích zdědil majetek dosti velký, aby se nemusel o nic starat. A tak zbývalí čas vyplňovaly radovánky, kterými namnoze urážel lidskou mravopočestnost. Není pak divu, že tento ptáček si vzpomněl na již zavrhnutý zákon první noci a na svém panství ho v celé míře obnovil. Když poddaní přišli žádat o povolení sňatku, musela přijít i nevěsta a když se Hohelzontovi zalíbila, musela o noci svatební nejdříve do lůžka zvrhlého feudála vstoupiti. Netřeba vykládati, jak krásná děvčata mající svatbu před dveřmi bledla a jak by se nejraději do pekla propadla než obcovnicí Hohelzontovou se státi měla. V městečku Vodňousy toho času, kdy choutky hraběte byly největší, vyrůstala dívčina tak překrásná, že byla k růži sáronské přirovnávána. A protože dívka nebyla rozumu mdlého, ba naopak bystře dovedla jednati s lidmi obého pohlaví, do svatby nespěchala, ač milého měla. Jasnéť jí bylo, že ve chvíli svatby do postele zvrhlíka by vstoupit musela, a to se jí pranic nechtělo. Avšak Hohelzont po její kráse pásl, a když se dozvěděl, že se svým milencem mlynářem Kroutilem nadivoko jako dvojice sviní žije, vydal příkaz, že svou hanebnost musí urychleně napraviti a do týdne se vdáti a o svatební noci se na zámku hlásiti. Přišláť tedy Růže sáronská povolení ku sňatku vyžádati a bez uzardění vyslechla příkaz Hohelzontův, že k němu v lože má vstoupiti. Souhlasila nebohá, avšak vyžádala si na hraběti, aby co nejméně světel bylo po chodbách, až k němu půjde, a do jeho lůžka, aby za úplné tmy směla ulehnouti.

Jak s milým, kterému všecko vřelo v těle zlostí, kráčela ku domovu, potkali cestou ženu, která na dálku vyzváněla svými zvonečky zvěstujícími, že zde kráčí kdosi, kdo zlíbil se bohu a k němu skrze přetěžkou nemoc malomocenství je povoláván. Jak zarmouceni byli oba milenci, pohodili nemocné něco jídla a ukázali potůček, kde by vlahé rty navlhčila. Ostražitě se oba milenci drželi od nemocné, avšak dobré dvě hodiny s ní setrvali. Zjistili, že ona nemocná jestiť vlastně pod kutnou ženou nepříliš starou, obličeje překrásného, leč na nohou zlou nemocí postiženou.

Růže sáronská s milým malomocnou opustili a svatbu neveselou strojili. Když nadešla noc svatební, odešla krasavice na zámek a cestou zabočila v háječek, kde před několika dny malomocnou nakrmila.

A vše probíhalo, jak si zvrhlý kníže, předurčenec pekel přál. Protože se na noc s Růží sáronskou převelice těšil, vyhověl jejím libůstkám a chodby byly potemnělé.

Vešla dívčina do pokoje a bez dlouhých řečí jala se šatstvo odkládati. Šelestnění spodniček i všeho šatstva bylo rajskou hudbou pro ucho zvrhlíkovo. A už se zahoupalo lůžko, jak do něj dívka nebojácně vstoupila. Kníže se na ni vrhl, podivil se, jak je dívčina silně navoněna, avšak opojen jejími vnady, této skutečnosti si příliš nevšímal. A pak prožíval s krasavicí noc tak vášnivou jako žádnou jinou. Proti jiným děvám, které trpně jeho zvrhlosti přijímaly, jen aby všecko co nejrychleji skončeno bylo, tato dívka horečně se k vybranému milenci tiskla a v plamenných vzdyších nechávala sobě odebrati květ dívčí nejcennější. Radoval se té noci pán, jak dobře učinil, že k sobě Růži sáronskou povolal a po noci bouřlivé nepředstírané vášně, slastným spánkem milence, jehož touha došla naplnění, usnul.

Ráno, snad chtěje svou vášeň zopakovati za plného světla, duchnu odhrnul, aby se vnadami dívčinými pokochal, avšak hrůza přeukrutná ho jala. Neb vedle sebe nahou malomocnou uzřel, která mu v noci dala ze svého těla všeho: panenství i nemoci přeukrutné. Tak boží trest byl skrze mocnost pekelnou a chytrost Růže sáronské na zlého Hohelzonta seslán!“

Právě když Josef svoje vyprávění ukončil, přicházel k rybníku starosta a obezřetně se rozhlížel po okolí. Sestoupil k vodě a třikrát plácl na hladinu a pak čtyřikrát. Ustoupil a napjatě čekal. Spolu s ním zvědavostí ani nedýchali tři noví obyvatelé staletého buku.

Konečně se hladina rozčeřila a z hlubin se vynořil vodník:

„Přejete se?“

„Jsem starosta ve Vodňousech,“ řekl starosta.

„Vodník Bedřich v rybníce Mrákotník, těší mě… Přicházíte nejspíš úředně!“ hovořil rozvážně Bedřich.

„Jak se to vezme,“ nakousl kyselé jablko předseda, „ano i ne!“

„Chápu!“ pomáhal činovníkovi vodník, „moje existence se vám moc nehodí!“

„Já osobně proti vaší existenci nic nemám… mně je dokonce sympatická…“

Vodník zajásal. Že by konečně člověk, který ho chápe? O překot ze sebe vychrlil: „Tak to byste mohl Mrákotník vyhlásit za přísně chráněnou rezervaci, dát mě na listinu chráněných živočichů a já bych vám byl až do smrti vděčný…“

„Podívejte, ono je to všechno trochu složitější. Já si vás, vodníku Bedřichu, osobně velice vážím, ale tenhle rozhovor chápejte jako tajný… a vše, co zde bude řečeno, se může chápat, jako by řečeno nebylo!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Promarněné lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.