Mediace

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Petr Bazger

Mediace – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ISBN 978-80-765-0014-3 tištěná kniha

ISBN 978-80-765-0015-0 ePub

ISBN 978-80-765-0016-7 Mobi

ISBN 978-80-765-0017-4 PDF

Děkuji rodičům, sestře, přátelům, spolupracovníkům na knize (redaktorce Janě, korektorce Evě a grafikovi a sazeči Jirkovi), lidem z nakladatelství (Veronice a Jackovi) a lidem, kteří v rámci předprodeje podpořili tuto knihu. Jmenovitě všem „spolupachatelům“ knihy: Jitce Hruškové Šmejkalové, Ondřeji Štantejskému, Ivaně Vaňkátové, Janě Jabůrkové, Viktoru Bazgerovi, Drahomíře Bazgerové, Marii Moler, Štěpánce Radikovské, Monice Ouřadové, Vladislavu Neumannovi, Ludmile Stuchlikové, Květoslavě Kalinové a Milanu Kachlikovi.

Chtěl bych rovněž poděkovat Probační a mediační službě, kde mi bylo ctí pracovat a poznat, že její pracovníci odvádějí smysluplnou práci, která není tolik vidět.

Spisovatel potřebuje inspiraci a někoho po svém boku. Proto bych chtěl poděkovat i Tobě, Moni, a při této příležitosti Tě požádat o to, co jsi propůjčila této knize.

K čemu může vést náhodná tragédie,

která z jednoho člověka udělá pachatele

a z druhého oběť?

A co nám to může prozradit o nás?

Jedinou reálnou postavou v knize je Russ Kelly. Při líčení životního příběhu náctiletého vandala jsem využil jeho knihy From Scoundrel To Scholar… The Russ Kelly Story a několika veřejně dostupných článků na internetu. V České republice není tento případ moc známý, přesto měl značný dopad na některé trendy v moderním pojetí justice v naší části světa. Ostatní postavy jsou smyšlené, ale v jádru velmi pravdivé.

ELMIRSKÝ PŘÍPAD

Dva náctiletí se v Elmiře dopustili vandalství [1]

ELMIRA – Dva náctiletí byli obviněni z výtržnictví v souvislosti s řadou vandalských útoků u nás ve středu brzy zrána.

Místní policie sdělila, že obdržela 23 stížností týkajících se ničení majetku a že celková škoda se odhaduje na 3 000 $. Udání se začala objevovat ve středu v sedm hodin ráno a dva mladíci byli brzy nato vzati do vyšetřovací vazby.

Vandalský skutek nahlášený mezi třetí a půl sedmou hodinou ranní zahrnoval 24 rozřezaných pneumatik, zničený semafor, tři rozbitá čelní skla u aut (a řadu bočních), výkladní sklo v pivním krámku (a další rozbitá okna v kostele a na rodinných domech), kříž vytržený z kostelní vývěsní tabule, proražený člun (a přívěs na člun převrácený na ulici), proražený chladič u auta, rozřezané sedačky v autech a zničený zahradní altán.

Obviněni ve spojení s tímto incidentem jsou R. D. K., 18, z RR 5, Mount Forest a P. L., 18, z 5 Ratz St., Elmira.

Jmenuji se Russ. Jsem jedním z těch dvou obviněných. Určitě byste ve svém okolí našli někoho podobného. Mohl bych… Ne, jsem jedním z nich. Jsem ten, před kterým raději přejdete na druhou stranu chodníku, ten, o kterém se mluví jen za jeho zády, ten, který si nezaslouží odpuštění. Taky mě už nenávidíte? Máte proč. Ale já jsem sám sebe nenáviděl daleko víc. V životě jsou různé pravdy. A tohle byla jen jedna z nich. Pravda novinového článku. Skutečnost vytržená z kontextu. Co takhle pravda o mně? Zajímá vás vůbec?

Mohl bych vám vyprávět o jednom z osmi sourozenců. Byl jsem třetí nejmladší. O idylickém dětství na farmě. Teda, moc vzpomínek na tu dobu nemám, ale co může být pro malého kluka podnětnějšího než spousta nejrůznějších malých a velkých zvířat kolem? Chovali jsme krávy, prasata, ovce, kuřata a pár koní. Sto akrů půdy táta využíval taky k pěstování různých plodin – okurek, kukuřice, obilí. Vedle vlastního hospodářství byl zaměstnaný jako mechanik a opravoval hlavně těžkou techniku. Z toho období mi zůstalo už jen pár vzpomínek. Vybavuji si, jak jsme se s bráchou ptali našich, když šli do stáje, co tam jdou dělat. Odpověděli, že zocelovat selata [2]. O to jsme s bráchou rozhodně nechtěli přijít, a tak jsme vběhli do domu a každý popadl jednu starou žehličku. Žehlení selat rozvířilo náš zájem a fantazii. O chvíli později jsme stáli ve stáji s žehličkami připravení zúčastnit se této – pro nás nové – práce. Oba rodiče na nás a na to, co jsme drželi v ruce, s údivem zírali. No jasně, zocelování selat. Záhy jim bylo jasné, že jsme zocelení doslova pochopili jako žehlení, i když se v podstatě jednalo jen o preventivní injekce selatům. A údiv vystřídal hurónský smích. Vybavuje se mi rovněž vzpomínka na mou nejstarší sestru. Dokonale si ochočila jedno jehně jako pejska. Říkala mu Paul a všude s ním chodila. Paul si dokonce občas vlezl i do postele. Mám ještě několik fotek, kde přikrytý Paul klidně oddechuje pod peřinou s některým z dětí.

Táta mi umřel, když mi bylo šest. Bylo to den po Vánocích. Máma seděla v kuchyni za stolem a plakala. Byla tam sousedka a utěšovala ji. Proč pláčeš, mami, ptal jsem se jí. Tátovi prasklo srdce a mně začalo okorávat. To jsem ale tehdy ještě netušil. Dělo se to totiž pozvolna a nenápadně. Další Vánoce už byly bez táty. Věděl jsem jediné. Ve 38 letech by nikdo neměl umírat. A už vůbec ne tátové!

Mámě zůstalo osm hladových krků. Pět synů a tři dcery od tří do patnácti let. Nebylo možné udržet farmu v chodu, a tak jsme ji prodali a přestěhovali se do Mount Forestu. Brzy jsem poznal, že život není procházka růžovým sadem a že pokud chci nějaké peníze, musím si je vydělat. V osmi letech jsem začal své první „podnikání“. Poštou jsem si objednal semena květin a zeleniny, přecenil jsem je na vyšší částku a prodával. Byl to dobrý přivýdělek, ale pouze na léto. O Vánocích, když mi bylo devět, matka onemocněla a dalších pět měsíců strávila v nemocnici. Já i sourozenci jsme byli umístěni do pěstounské péče. S bratrem Patem nás dali k jednomu staršímu páru v Guelphu. Pamatuji se, že jsme cestovali v noci a netušili, kam jedeme. Báli jsme se. Tu scénu vidím jako dnes. Otevřené dveře nás zvou dovnitř. Vidím šedovlasého muže sedícího za stolem v kuchyni. Podíval se nám zpříma do očí a zeptal se: „Kouříte?“ Bratr byl jen o rok starší než já. Oba jsme jedním hlasem odpověděli: „Ne, nekouříme.“ Starý muž přitakal: „To je dobře. Aspoň nemusíme kupovat víc cigaret.“ Byli jsme šťastni, když jsme se po matčině propuštění zase všichni vrátili domů.

Ve dvanácti jsem roznášel ranní výtisky The London Free Press. Byla to šílená práce. Vstával jsem v pět ráno. Musel jsem doručit šestatřicet výtisků novin do domácností ve vzdálenější části města. A to bývalo v zimě i pětadvacet stupňů pod nulou! Navíc jsem musel všechno stihnout ještě před školou. Kontakty na tyhle zákazníky se mi hodily později, když jsem si v bazaru pořídil sekačku na trávu. Účtoval jsem si pětasedmdesát centů až dva dolary za posekání rozlehlého trávníku. Byl jsem na sebe velmi hrdý, protože jsem sekačku brzy splatil, z části výdělku jsem kupoval mámě dárky a ještě mi zbylo, abych si od třinácti začal kupovat oblečení. Postupně jsem si přibíral další práce. V patnácti jsem byl v devítce a v létě jsem dostal příležitost pracovat v turistickém táboře. Přišel jsem si na dvacet dolarů týdně! Zdálo se, že to bude nejlepší léto mého života, a stalo se tím nejhorším. Události toho dne si vybavuji zcela přesně. Byla středa. Měl jsem tehdy za úkol dokončit přesazování šedesáti stromků z hustého křoví do nové kempovací zóny. Bylo příšerné horko. Zavolal si mě šéf a oznámil mi něco, co jsem nemohl pochopit, čemu jsem nemohl uvěřit. Svět se mi proměnil v hrad z písku, který právě zbortila přílivová vlna. Dvacátý první červenec byl dnem úmrtí mé matky.

Jmenuji se Russell. A toto je ta jiná pravda. Pravda o bolesti. Moje pravda. Myslíte si, že jen hledám výmluvy a omluvy? Tak kolik bolesti myslíte, že unese patnáctiletý kluk?

1 Deník K-W Record z 23. května 1974, strana 4.

2 Použili doslova výraz „to iron the piglets“. Sloveso „to iron“ znamená v prvním významu žehlit.

Část první: ZLOČIN A…

„Vážení pozůstalí,

schválně, kdo je rozmašíruje líp?“

1

Pachatel vypravuje
Po nehodě

Vážení pozůstalí… Vážení pozůstalí? Uplynul další týden a já nenapsal ani řádku. E-mail, esemeska, sociální sítě ani jiné vymoženosti dvacátého prvního století v tuto chvíli nepřicházejí v úvahu. Je to osobní. Až příliš osobní. Proto dopis. Chvíli jsem váhal, jestli ho napsat v ruce, nebo na kompu. Můj „krasopis“ toto dilema vyřešil za mě. Myšlenky mi pobíhají všude možně, což psaní vůbec nepomáhá. „Milí“ je hloupost a „vážení“ není o moc lepší. Proč je to tak těžké? Protože jsem debil. Nenávidím se. Všechno, úplně všechno ve svém životě jsem zahodil. Aspoň tenhle dopis by mohla být jediná správná věc. Nikdo mě však nikdy nepřipravil na to, že ho budu psát. K čemu mi teď jsou ty nekonečné hodiny strávené ve škole? Dnes už ho musím dopsat. Vážení pozůstalí… Vím, že se jmenují Mládkovi. Je to už přesně patnáct dní, co se to stalo. A patnáct mu zhruba mohlo být… Paní Mládková a pane Mládku, promiňte mi to. To já jsem vám zabil syna.

Napadlo mne, že bych Mládkovy osobně navštívil. Co by následovalo? To je on! Vrah! Život za život! Nemluvě o těch nenávistných pohledech. Jak by ve stejné situaci reagovali mí rodiče? Dělají, jako by se nic nestalo. Jen nemám nikam chodit, s nikým mluvit a být doma. Všechno prý bude dobrý. Nic nebude dobrý. Naštěstí na vejšce máme zkouškové. Nedokážu si představit, že bych teď někde seděl mezi lidmi. Už tak mám pocit, že každá hlava otočená směrem ke mně si mě důkladně prohlíží, jako bych měl na čele vytetované, co jsem provedl. A co si mezi sebou neustále vykládají? Přitom se mě nikdo otevřeně nezeptá. Proč?

Pořád se mi zdá tentýž sen. Jako zběsilý běžím pryč z domu. Pak zakopnu. Padám a ruce instinktivně pokládám před sebe. Místo do země se však zaboří do obličeje toho sraženého kluka. Vidím jeho vyděšené oči. Koukají se na mne. Tělo má mrtvolně pokroucené. Ty oči jsou však živé. Alespoň do chvíle, než do nich zajedou mé prsty. Jsem celý od krve. Kluk zmizí a já v rukách držím škorpiona. Trhnu sebou. V tu chvíli se vždycky probudím.

„Pavle, jedlo,“ slyším matčin hlas.

Sejdu do kuchyně. Prohlíží si mne, jako by mě snad nikdy neviděla. Táta polkne a odhlení si. Tohle dělá pokaždé, když hodlá něco říct, a přitom se mu do toho vůbec nechce.

„Povez mu to,“ řekne matka velitelsky. „Tak já mu to povjem sama. Vemeš si advokáta.“

Právník nikomu život nevrátí. Pane Mládku, paní Mládková, kéž bych vám mohl vrátit syna.

2

Mám jim popsat, co se vlastně stalo? Od čeho začít? Možná od toho stupidního nápadu s oslavou narozenin. Prvního srpna mi bylo jednadvacet. Vyšlo to zrovna na víkend, na sobotu večer. To je znamení… V Americe bys bol plnoletej a to sa musí zapiť… Zachlastáme… Bachtale… Mnoho štěstí… Na zdraví a na šu*ačku… a podobný kecy, co jsem slyšel od kámošů. Paradoxně jsem své narozky nikdy moc neslavil. Obecně nejsem na ty předem naplánované oslavy. Prý bych se měl víc začlenit a být mezi svými.

A bylo to velký. Třináct lidí. Že by samotný počet byl předzvěstí budoucích událostí? Snažím se naprosto všude najít důvody a vysvětlení toho, co se stalo. Od těch racionálních po ty nejbizarnější. Každopádně těch racionálních je dostatek na to, abych si s klidným svědomím mohl říct, že jsem korunovanej vůl.

Byla to klasická rovnice s žádnou neznámou. Všem muselo být jasné, jak to dopadne. Horký letní večer – vybavuju si, že v rádiu mluvili o rekordních teplotách – v kombinaci s několika půllitry gambáče, panáčky a spoustou siláckých řečí a nějakým tím hulením k tomu rovná se velký problém. Nechápu, co jsem si chtěl dokázat. Jasně, pivko na žízeň nebo při pokecu s kámoši musí být, ale nikdy, opravdu nikdy jsem toho nevypil tolik. Navíc ty panáky. Jako bych neměl žádnou záklopku, která by řekla dost. Možná to byl projev pozdní puberty, rebelie, vzepření se… Nikdy jsem nebyl žádný velký pařmen. A ke všemu mě moji „nej“ kámoši potopili. Takový dodatečný „narozeninový dárek“. Prý jsem během toho večera někomu dal jointa. Dal nebo prodal – to už si prý nepamatují. Několik jich to dosvědčilo. Skoro nehulím. Jen si výjimečně potáhnu, když je příležitost. Ten večer jsem si dal práska. Ale to bylo všechno. Já a dealer? To je naprostý nesmysl.

Potom si pamatuju to auto. To už jsme šli domů, i když se nám vůbec nechtělo. Noc je ještě mladá. Já bych neukradl ani rohlík. Měl jsem ohromnou chuť všem ukázat, jak jsem „free“ a začleněnej. A klíče někdo nechal v zapalování! Znamení? No jasně. Chtěl jsem s tím autem jen trochu popojet. Ostatní mě hecovali jako nějakou sportovní hvězdu. Tak jsem nasedl, nastartoval a jel. Pak tam zničehonic byl ten kluk. Pak rána a nakonec světlo. Ne, nejdřív světlo, pak rána a až potom jsem ho viděl. Mám to pomotané. Když jsem vyšel z auta k tomu klukovi, všude byla spousta krve. Zachvátila mne panika. Nevzmohl jsem se na nic jiného než zatelefonovat. Nepamatuji se ani, kam jsem volal. Najednou se odněkud objevili lidi. Hemžili se všude kolem. A já viděl, jak nakládají jeho bezvládné tělo do vrtulníku. Nikdy nezapomenu na tu jeho zkrvavenou ruku, která visela z nosítka. A pak mám už do druhého dne totální okno. Každopádně si toho pamatuju víc, než bych chtěl.

Zmařil jsem život, naději, potenciál… Zabil jsem, aniž bych vůbec tušil koho. Určitě ještě chodil do školy. Co byl zač? A není to jedno? Není už vlastně všechno jedno?

3

Oběť vypravuje
Před nehodou

Ve škole to byla megální pruda. Naštěstí jsme se s Řádkem zabavili jinak. Řádek je boreček. Všechno mu přijde hustý a nikdy není proti ničemu, co navrhnu. Sedíme spolu už vod primy. Jeho jméno je Radek. Co ho můj ajfoun díky automatickým vopravám přejmenoval na Řádka, neřeknu mu jinak. Dneska sme se věnovali naší voblíbený činnosti. Hodnotili sme naše buchty vod 1 do 10. Jednička je přitom úplná masařka a desítka je našláplá pecka, laskonka, prostě super hadice.

„Řádku, představ si, že bys byl Austin Mahone a já Justin Bieber. Desítky by škemraly o naši pozornost.“

Poslední hodinu sem už fakt měl na háku, a tak sem navrhnul nahradit chemii něčím praktičtějším. Za deset minut už sme byli na našem voblíbeným místě za školou, v ulejvárně. Bylo tam menší stavení, kam nikdo moc nechodil, u něj lavička schovaná za třema stromama. A hlavně z voken školy tam nebylo vůbec vidět. Tady sem si poprvé zapálil cígo. Čajíček. A pak sem si tu dal prvního jointa. Lepší. Dokonce i první vykusování proběhlo v ulejvárně. Boží byla kombinace jointa a kuřby. Jointa vod spíďáka. Ten má pokaždý super matroš. A kuřba vod jedný buchty z tercie. I když s voběma zavřenýma očima to byla maximálně čtyřka, tak za litr nám ukázala kozy a vykouřila nás voba.

„Hustý, Jerry. Vod spíďáka?“ vychutnával si Řádek první potáhnutí.

„Si piš,“ potáhl sem po něm.

„Fakt hustý. Do pr*ele, Jer…“ Ani nestačil doříct mou přezdívku. Jak bych si přál bejt tou myškou z Toma a Jerryho, kterejm vděčím za svou přezdívku, a nenápadně odsud zmizet.

„Radek Zbořil a Tomáš Mládek. Známá dvojka. Copak to tu máme?“ vyhmátl nás tříďas.

Chtělo se mi říct „zas*anej vošo*ste“, ale z pusy vyšlo: „Pane profesore…“ Nemělo cenu cokoliv dodávat. Ani brko sem nestihl odhodit. Zítra chtěl vidět rodiče a něco napsal do buzerlistu. Fakt vošo*st.

„A nemyslete si, že vám to projde jako posledně. Peníze…“

„… nejsou všechno,“ dokončili sme současně s Řádkem za něj. Takovej podržkřída by vo tom měl vědět svý, když bere míň než já kapesný, pomyslel sem si.

„Rozuměli jsme si, panstvo?“

Řádek se nechal přesvědčit, že zajdeme ke mně projet čtyřkolku, co mi koupil fotr k patnáctinám. Ještě ji neviděl. Cestou sme se stavili ve zveráči koupit šest malých myší. Prej to byli sourozenci. Posteskl sem si, že tam neměli taky jejich maminku. Na překvapenej výraz Řádka sem reagoval tím, že jako Jerry se starám vo svý druhy.

„Hustý,“ dodal.

Nikdo u nás nebyl doma. Typický. Fotr mi dovolil jezdit jen za domem, aby neměl problémy, když mi není sedmnáct. Srab. Tak sem tam zajel se čtyřkolkou. Padl další joint za pohodovou jízdu. Z tašky sem pak vyndal dvě petky od mlíka. Předtím v kuchyni sem z nich vylil jejich obsah do dřezu a do každý z nich přidal po třech myších.

„Jízda zručnosti. Tu máš petku. Schválně, kdo je rozmašíruje líp.“

4

Pachatel vypravuje
Po nehodě

Dostal jsem visačku s označením NÁVŠTĚVA. I když jsem si připadal, jako by tam bylo napsáno VRAH. Nikdy předtím jsem na policii nebyl. Jako malí jsme si s klukama na benga hráli. Jednou na střední k nám přišel urostlý chlápek v uniformě a vyprávěl nám o zneužívání netu. Pořád se usmíval. Zvážněl pouze v momentech, kdy opakoval: „Na internetu je i soukromí pouze virtuální.“ Žádného podobného sympaťáka jsem tu ovšem neviděl. Ostatně ve svém rozpoložení bych si ho stěží všiml. Vnímal jsem pouze chladný beton, ze kterého byla postavená budova, kam jsem se měl dostavit k výslechu. A taky mříže na oknech v přízemí. NEJVYŠŠÍ ČAS NA ZMĚNU, hlásal náborový leták na stěně. PREFERUJETE PRAVIDELNÝ PŘÍJEM A SOCIÁLNÍ JISTOTY? Přemýšlím, jaký příjem a kolik jistot budu mít ve vězení, když si mne tu dneska nechají.

Zaskočilo mne, že jsem nikde neviděl nikoho v uniformě. Neměla ji ani ta žena, co si pro mě přišla a představila se jako poručík Lin-Vejvodová.

„Jste pan Pavel Vaši?“

Je mi jasné, že před sebou vidí mladého cikána, čorkaře, alkoholika, feťáka… A hlavně vraha. Kolik takových už viděla?

Všechny její otázky ke mně přicházely jakoby z dálky. Hlas, který vycházel z mých úst, byl jiný. Ruka, co něco podepisovala, se taky nezdála, že by patřila ke mně. Celý výslech se odehrál v takovém zvláštním oparu. Až na samotném konci výslechu se začala z mlhy vynořovat jednotlivá slova.

„Co, prosím? Můžete mi to zopakovat?“ požádal jsem. Soustředěně jsem upřel pohled na vyšetřovatelku, aby mi neuniklo ani jediné slovo z toho, co řekne.

„Byl omezen v obvyklém způsobu života na dobu delší než šest týdnů.“

„Cože?“

„Čemu jste nerozuměl?“ podívala se na mne vyšetřovatelka nechápavě.

„On žije?“

„Kdo?“

„Vždyť se vůbec nehýbal. Byl celý od krve. Odvážel ho vrtulník.“

„Je v pořádku, ale rozhodně ne vaší zásluhou. A nemyslím si, pane Vaši, že byste si mohl vůbec něco pamatovat. Naměřili vám skoro tři promile alkoholu! O téhácé ani nemluvě.“

5

Proč mi to nikdo neřekl? Když jsem se druhý den probudil v nemocnici, strašně mě bolela hlava. Všichni se na mne dívali opovržlivě. Když jsem se zeptal sestry, jestli to přežil, odsekla: „Co je vám do toho? Nejste rodinný příslušník,“ a její pohled velmi výmluvně prozrazoval, co si o mně myslí. O chvíli později jsem zaslechl, jak své kolegyni říká: „Další ožralej cikán. Kvůli takovým tu máme jeden smrťák za druhým.“

Ale já nejsem vrah. Po výslechu jsem se poprvé po několika týdnech usmál. Netušil jsem, kolik úlevy a radosti může přinést toto jednoduché zjištění. JÁ NEJSEM VRAH, chtělo se mi vykřiknout, hned jak jsem vyšel z budovy policie. Jako by ta věta odemkla uzamčenou komoru naplněnou euforií. A já k ní opět našel klíč. Až mne ten náhlý příval bezstarostnosti překvapil. Jak tenká je hranice mezi tím, být a nebýt něčím.

Dny se už tak nevlekly, ale ubíhaly o něco rychleji. Donutil jsem se i sednout ke knížkám. Zkoušky nepočkají, když už jsem propásl všechny předtermíny. V jedněch skriptech jsem měl místo záložky vizitku. Dala mi ji ta vyšetřovatelka. Doporučovala mi tam co nejdříve zavolat. Úplně mi to vypadlo z hlavy.

Odmalička mi vtloukali do hlavy, ať si dávám bacha na gadže a nevěřím jim, zvláště úřadům. Vždycky se na jinak zbarveného člověka dívají skrz prsty. Přirozený nepřítel.

„Jste pan Vaši? Magistra Pokorná, Probační a mediační služba. Chtěla jsem vám nabídnout spolupráci ve věci trestního řízení, jež je proti vám vedeno. Naše služba spadá pod ministerstvo spravedlnosti. Snaží se zprostředkovat řešení celé situace zapojením pachatele i poškozeného…“

„Promiňte, ale nemám zájem,“ odpověděl jsem a zavěsil.

Proč jsem to udělal a nedal jí šanci? Zabrouzdal jsem na netu. Justice tečka cz. Ministerstvo spravedlnosti – Soudy – Státní zastupitelství – Rejstřík trestů – Justiční akademie – Institut pro kriminologii a sociální prevenci – Vězeňská služba – a konečně Probační a mediační služba. Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel. Překliknu přímo na jejich stránky. Zajímavé. Znovu se podívám na ten jejich název. Komplikované. Ale ta jejich zkratka je mi povědomá. Něco mi připomíná. Kolikrát už mi mnemotechnické pomůcky zachránily život při zkoušce! PMS. No, jasně. Stejný jako premenstruační syndrom.

Vrátily se mi vzpomínky na tu srážku. Jak je tomu klukovi? Ale ten kluk… aspoň jemu bych se rád omluvil. A co jeho rodiče? Bojím se, abych něco nepokazil. Chtěl jsem přece napsat dopis…

6

Oběť vypravuje
Po nehodě

Malé tečky ve tmě. Přibližují se. Do pr*ele… Slyším svůj hlas. Vychází zevnitř i vodjinud. Strašná rána. Bolest. Všechno zaplavila vobrovská záře. Letím. Najednou ticho. Tma. Prázdno a nic… Někdo na někoho mluví. „Žijete?“ Ten, vod koho vychází ten hlas, vypadá vyděšeně. Ten druhý vypadá jako já. Neměl jsem už dopadnout? Pomoc! Zase tma, prázdno a nic. Pak šepot. Hlasy. Jeden mluví přes druhý. „Slyšíte mě?“ „Nádech, výdech.“ „Sem.“ „Klid.“ „Nádech, výdech.“ „Ještě někdo?“ „Vysílačku.“ „Nádech, výdech.“ „Čas doletu.“ „Rozumím.“ „Nádech, výdech.“ Opět tma. Vznáším se. „Ku*va, cos to vyváděl?“ Slyším fotrův hlas… „Přežije?“ Vodkud se bere ten mámin? Prázdno a nic. Vostrý světlo. Přivírám oči. Hrozně mě bolí palice. Hůř než po vopici. Nikde nikdo. Usínám. Probouzím se. Buchta v bílém. Co dělám v nemocnici?

Měl by tady ležet ten vošo*st. Ne já. Ještě že naši zařídili ten jednolůžák. To poslední, po čem teď toužim, je ležet tu společně s nějakýma smradlavýma sockama nebo gerontama.

Mamina za mnou chodí každý den. Připadám si jako takový malý zpestření mezi manikúrou a nákupy. Pořád vede ty samý ustaraný kecy. Už jen z toho by jeden dostal votřes mozku. Zásobuje jimi i personál. Těm doktorskejm hejtrům to ale přeju z celýho srdce. To maj za to, že mi nic nedovolí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mediace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.