Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Yong Kang Chan

Cesta ke zdravému sebevědomí

Přeloženo z anglického originálu knihy Yonga Kanga Empty Your Cup – Why We Have Low Self-Esteem and How Mindfulness Can Help, vydaného ve Spojených státech, 2017.
Czech edition arranged through Montse Cortazar Literary Agency
(www.montsecortazar.com)
All Rights Reserved
© Interior illustration created by Rusty Doodle
Copyright © 2017 by Yong Kang Chan

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7326. publikaci

Překlad Mgr. René Souček
Odpovědná redaktorka Mgr. Dagmar Pilařová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Ilustrace Rusty Doodle
Počet stran 112
První české vydání, Praha 2019
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-2462-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-2278-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-2840-2 (print)

O autorovi

Yong Kang Chan, známý jako Nerdy Creator, je bloger, online lektor a osobní učitel. Jako dítě trpěl nízkou sebeúctou, a proto přečetl mnoho knih o osobním růstu, psychologii a spiritualitě.

Žije v Singapuru, kde učí matematiku a účetnictví. Na své webové stránce (www.nerdycreator.com) píše blog o laskavém postoji k vlastní osobě a o vědomé pozornosti, jehož cílem je pomáhat introvertům a lidem s nízkou sebeúctou.

Předmluva
PROČ JSEM NAPSAL TUTO KNIHU

Proč se nemám rád? S touto otázkou jsem si lámal hlavu mnoho let. Z vnějšího pohledu jsem věděl, že bych měl být šťastný. Měl jsem pro to spoustu důvodů. Dařilo se mi ve škole. Právě jsem dokončil univerzitu a získal práci v auditorské firmě. Měl jsem přátele, se svými kolegy jsem dobře vycházel a s nikým jsem se nehádal. I můj rodinný život byl pořádku, protože jsem žil v úplné rodině. Nemohl jsem si přát víc.

Měl bych se tedy mít rád, že ano? Ale nebylo tomu tak.

Už od dětství jsem trpěl nízkou sebeúctou. Ve společnosti jsem se cítil zvláštně a nepatřičně. Myslel jsem si, že z toho vyrostu, ale to se nestalo.

Asi před osmi lety jsem si během jedné obědové pauzy zalezl na záchod a rozbrečel se, protože jsem se cítil úplně bezcenný a izolovaný od tohoto světa. Moje komunikační dovednosti se sice zlepšovaly, ale moje sebeúcta nadále nestála za nic. Ať jsem se sebevíc snažil mít se rád, měl jsem neustále pocit, že nejsem dost dobrý. Přestože jsem s lidmi kolem sebe dobře vycházel, cítil jsem se mimo a v izolaci. I když jsem věděl, že si zasloužím lásku a měl jsem pro to i důkazy, nevěřil jsem tomu.

Proč to tak mám?

Proč se prostě nedokážu mít rád bez jakýchkoli podmínek?

Proč se před ostatními pořád cítím méněcenný?

Proč mi nějaký hlas v hlavě neustále našeptává, že nejsem dost dobrý?

Může za to mysl.

Inspirací k napsání této knihy byla moje vlastní zkušenost s méněcenností a také publikace, které jsem o tomto tématu přečetl. Tato kniha je výsledkem ohlédnutí se za mým životem poté, co jsem překonal depresi. Jednou jsem ležel v posteli, přemítal jsem, jak moc jsem se během let změnil, a uviděl jsem určitý vzorec.

Rychle jsem si na papír nakreslil časovou osu svého života a najednou jsem měl před očima obrázek poháru. V tom okamžiku mi došlo, že v této knize budu pro názornost používat pohár.

Pokud očekáváte nějakou složitou studii podloženou rozsáhlými výzkumy, pak tato kniha vaše očekávání patrně nenaplní. Snažím se psát jednoduchým stylem a promlouvat k duši člověka. Nenapsal jsem ji jako nějaký odborník na psychologii. Mým cílem ani není vás přesvědčovat, abyste uvěřili nějakým duchovním záležitostem. Tato kniha je napsána tak, abyste mohli prozkoumat sami sebe a zamyslet se.

Možná znáte klasický zenový příběh o prázdném šálku čaje. Zenový mistr nalévá do šálku svého hosta čaj, přestože šálek už je až po okraj plný. Doufám, že moji knihu budete číst s otevřenou a „prázdnou“ myslí. Neberte moje slova jako nějakou absolutní pravdu. Porovnávejte je se svou vlastní zkušeností, abyste zjistili, kolik pravdy v nich je právě pro vás.

Přeji vám dobré čtení!

Yong Kang Chan

Singapur

2017

Úvod
MYSLEL JSEM SI,
ŽE SE MÁM RÁD

Když nás někdo požádá, abychom napsali seznam všeho, co se nám na sobě líbí, většinou dokážeme napsat několik věcí, přestože se třeba rádi ani nemáme nebo máme nízkou sebeúctu. Když jsem byl v pubertě, vypadalo moje první cvičení ze sebeúcty právě takto. Už od dětství jsem trpěl nízkou sebeúctou a pak mi někdo na internetovém fóru doporučil, abych napsal deset věcí, které se mi na mně líbí. Udělal jsem to a měl jsem z toho dobrý pocit…

Ale jen na chvíli.

Brzy jsem se zase vrátil ke svému obvyklému znevažování: Nikdo mě nemá rád. Jsem nudný. Nikdo mě nechce poslouchat ani si se mnou povídat. Kdykoli jsem viděl jiné studenty, jak se spolu baví a smějí se, cítil jsem se osamělý.

Vždycky když jsem byl se svými kamarády a oni se dobře bavili beze mne, cítil jsem se opuštěný. Když se mě na něco zeptali a já měl odpovědět, nešlo to. Koktal jsem a nevěděl jsem, co mám říkat. V hlavě jsem měl sice všechno dobře promyšlené a srovnané, ale jakmile jsem měl promluvit, tak moje slova nikdy nevyzněla správně. Bavilo mě studovat a učit se nové věci, ale nemohu říci, že bych měl školu nějak v oblibě. Ve společenských situacích jsem se cítil zvláštně a nepatřičně.

To trvalo mnoho let. Každý den jsem se cítil jako méněcenný, ale nějak jsem to přežíval. Pomáhalo mi zapisovat si pocity a myšlenky, a protože jsem se v komunikaci s ostatními zlepšoval, tak jsem svou nízkou sebeúctu nevnímal jako zásadní problém. Prostě jsem si myslel, že jednou budu mít stejnou sebedůvěru jako každý jiný a že ze sebe budu mít dobrý pocit…

K tomu však samozřejmě nedošlo.

Když jsem dostudoval univerzitu, začal jsem pracovat jako auditor. Brzy mi došlo, že práce je mnohem horší než škola, a to hlavně kvůli pauzám na oběd. Když jsme pracovali u nějakého klienta, tak to bylo v pohodě. Na oběd jsme chodili vždy všichni spolu. Když jsme však byli u nás ve firmě, vypadalo to, že každý patří do nějaké vlastní partičky. Někdy se mi stalo, že jsem během oběda zůstal sám v prázdné kanceláři.

Všichni šli na oběd, ale mě nikdo nepozval nebo na mě zapomněli. Když si na to vzpomenu dnes, zní to hloupě. Mohl jsem se přece sám někoho zeptat, jestli se mnou půjde na oběd. Jenže já jsem se tenkrát strašně bál odmítnutí. Co když mi řekne, že se mnou na oběd jít nechce? Nebude to vypadat, že se vnucuju?

Obědovou pauzu jsem doopravdy nenáviděl. Proč jsem však měl takový problém právě s obědem? Netroufal jsem si na něj ani zajít sám. Kdyby na mě kolegové zapomněli, já bych pak třeba někde seděl sám u stolu a oni by tam přišli, bylo by to trapné. A kdyby neměli o moji společnost zájem vůbec a pak by viděli, že obědvám sám, vypadal bych jako zoufalec, se kterým nikdo nechce jít na oběd. Proto jsem se vždy vyplížil do nejbližší jídelny a objednal si nějaké jídlo s sebou nebo jsem šel pořádný kus cesty do jiné části města, kde nebylo pravděpodobné, že bych potkal někoho od nás z kanceláře. Když jsem na tyto své praktiky někdy neměl náladu, zavřel jsem se do jedné z kabinek na záchodě a na oběd jsem radši nešel vůbec.

Došlo to tak daleko, že jsem se jednoho dne na záchodě zhroutil. Proč se proboha dospělý muž jako já ukrývá na záchodě a bojí se jít na oběd? Hrozně jsem se za sebe styděl. Všechno špatné je ale k něčemu dobré a já díky tomu pochopil, že musím změnit svůj život i sebe.

Následujících šest let bylo skvělých. Skončil jsem s prací auditora a stal se účetním. Sledoval jsem videa a četl knihy o tom, jak překonat nízkou sebeúctu, vybudovat si sebevědomí a být pozitivní. Nakoupil jsem si internetové kurzy, které mi pomohly změnit negativní smýšlení o sobě. Moje sebeúcta nesmírně vzrostla a já si začal víc věřit v životě i v práci. Napsal jsem dokonce svou první knihu, Fearless Passion, a stal jsem se počítačovým animátorem.

Život byl skvělý. Měl jsem se rád…

Aspoň jsem si to myslel.

Pokud jste četli moji vzpomínkovou knihu The Emotional Gift, tak asi víte, co se stalo pak: Spadl jsem do deprese, protože jsem nedostal slíbenou práci. Být nezaměstnaný však nebyl můj hlavní problém. Tato událost ve mně probudila nežádoucí emoce, které jsem k sobě pociťoval už v minulosti. Negativní myšlenky, které na šest let někam zmizely, byly najednou zpátky. Jako by se jen někam ukryly a čekaly na příležitost znovu zaútočit. A při prvním větším neúspěchu mě dostaly. Mou mysl zaplavila negativita a já jsem se propadl do deprese.

Po celých těch šest let jsem si myslel, že už jsem všechno pochopil.

Domníval jsem se, že nízké sebeúcty jsem se už nadobro zbavil.

Myslel jsem si, že už se mám bezpodmínečně rád.

Nebyla to pravda.

K rozdrcení mé sebeúcty stačilo jenom drobné klopýtnutí.

Proč je však naše sebeúcta tak snadno zranitelná?

Všechno závisí na našem vnímání

Nízká sebeúcta je přesvědčení, že jsme nedostateční nebo že nejsme dost dobří. Takto sami sebe vnímáme. Nejde o to, jak moc jsme úspěšní nebo jak si věříme. Můžete být bohatí, krásní a oblíbení u ostatních, ale nemáte dobrý pocit sami ze sebe. To, jak vás vidí jiní lidé, nemá na vaši sebeúctu vliv. Důležité je, jak vnímáte sami sebe vy.

Existují dva základní typy nízké sebeúcty. První typ je chronický a depresivní. Nenávidíte se a je jedno, co děláte nebo neděláte. Smýšlíte o sobě negativně a neustále se za něco trestáte.

Druhý typ je podmíněný. Vaše sebeúcta závisí na vašich schopnostech, potvrzení od ostatních nebo na něčem, s čím spojujete svoji sebehodnotu.

První typ lze poznat snadno, protože je velmi výrazný. Lidé z první skupiny vědí, že mají nízkou sebeúctu. Většina lidí s nízkou sebeúctou však patří do druhé skupiny, která není na první pohled tak výrazná. Lidé z druhé skupiny si na vědomé úrovni nemyslí, že jsou špatní. Když však něco nevychází podle jejich představ nebo s nimi někdo jiný nesouhlasí, tak se podvědomě cítí méněcenní.

Lidé s nízkou sebeúctou
si dokonce ani nemusí uvědomovat,
že se cítí méněcenní.

Například já jsem měl nízkou sebeúctu po většinu času stráveného ve škole a věděl jsem to. Když jsem začal pracovat, myslel jsem si, že se moje sebeúcta zlepšila, neboť se zlepšovaly moje komunikační schopnosti a sebedůvěra. Nedošlo mi, že jsem svou sebehodnotu spojoval s prací. Když jsem o práci přišel, zmizela i moje sebeúcta a propadl jsem se do deprese.

Tento druh vysoké sebeúcty ve skutečnosti žádnou sebeúctou není. Jde o dočasnou záležitost, která je podmíněna aktuální situací. Hluboko ve svém podvědomí nadále věříme, že nejsme dost dobří.

Pocit nehodnoty je stále v nás, přestože myslíme pozitivně a věříme ve své schopnosti. To, že naše vysoká sebeúcta je jenom zdání, pochopíme ve chvíli, kdy skončí podmínky, které naši sebehodnotu potvrzovaly.

Jak tedy můžeme změnit vnímání sebe sama zevnitř?

Jak vyřešit skutečný problém?

Přestože nízká sebeúcta je problém vnímání, nevyřeší ho změna vnímání sebe sama. Je potřeba změnit pozici, ze které sami sebe vnímáme. V čem je rozdíl?

Když stojíme v hledišti na koncertě a někdo před námi blokuje náš výhled na pódium, tak se tím naše vnímání koncertu nezmění. Z koncertu nebudeme mít horší zážitek, pokud ho neuvidíme. Je to pořád ten samý koncert. Nebudeme měnit své vnímání koncertu, ale radši popojdeme někam jinam, odkud uvidíme lépe.

Co však dělá většina z nás, když jde o sebeúctu?

Nejprve se snažíme změnit sami sebe. Věříme tomu, že když budeme lepší a úspěšnější a budeme si víc věřit, tak dokážeme změnit způsob, jak sami sebe vnímáme.

Z dlouhodobého hlediska však tato strategie nefunguje, protože hluboko v sobě tomu skutečně nevěříme. Naše vnímání sebe sama je ovládáno systémem našich přesvědčení. Z pocitů méněcennosti jsme si už vytvořili návyk. Tyto pocity nelze změnit, aniž byste předtím změnili svá přesvědčení. (Více k tomuto tématu se dočtete u fáze 3.)

Proto se následně snažíme změnit svá přesvědčení o sobě v něco pozitivnějšího. Změna navyklého způsobu myšlení nám může pomoci snížit negativní myšlenky a pocity vůči nám samotným. Vypadá to jako skvělý nápad a mně pomáhal dobrých šest let. Jenže mysl je zapeklitá věc. Pokud se nám do ní nepodaří proniknout a vyhledat svá přesvědčení jedno po druhém (jako v kartotéce), tak si mnoha z nich nevšimneme a nezměníme je.

Lásku nenajdete v mysli,
tam totiž nesídlí.

Změna přesvědčení o nás samotných navíc skutečný problém nevyřeší. Jak jsem zmínil v příkladu s koncertem, skutečný problém nespočívá v nás nebo v našich přesvědčeních. Nedokážeme se mít rádi, protože se vnímáme z nevhodné pozice, tedy z perspektivy naší mysli.

Mysl se hodí na spoustu užitečných věcí, jako je třeba posuzování, analyzování a porovnávání. Lásku v ní ale nenajdeme. Mysl chápe lásku pouze jako pojem s určitým významem.

Ve skutečnosti je to právě mysl, která vytváří naše trápení, negativní myšlenky a emoce. Když si řeknu: „Nikdo mě nemá rád,“ mohu na nějakém místě v těle vnímat nepříjemný pocit. Moje mysl si bolest spojenou s tímto pocitem zapamatuje a uloží ji někde v těle. Potom už stačí jen nějaký spouštěč, který tuto bolest aktivuje, a já se budu znovu cítit zraněný. Hledat lásku v mysli znamená hledat lásku u tvůrce našeho vlastního utrpení. Mysl nám nemůže dát to, co hledáme.

Pokud dokážeme změnit svou pozici a přejít do perspektivy ducha, bude náš pohled zásadně odlišný. Harmonii, radost a lásku můžeme najít pouze v duchu. Když na sebe budete pohlížet z perspektivy ducha, dokážete se oddělit od dramatu ve své mysli. Teprve potom pochopíte, že vaše současné vnímání sebe sama není víc než mentální obraz vytvářený myslí.

Právě o tom je vědomá pozornost a celá tato kniha: o přesunu pozice vnímání z perspektivy mysli do perspektivy ducha.

Sedm fází poháru

Cílem této knihy je pomoci vám zbavit se všech přesvědčení o sobě, kterým věříte, a znovu vás propojit s vaším duchovním já. Měla by vám usnadnit rozlišování mezi vaším obrazem, který je vytvářen myslí a který se většinou označuje jako „ego“, a vaším skutečným duchovním já. Díky tomuto uvědomění byste se měli stát vědomými bytostmi, které umějí být v kontaktu s láskou, jíž ve skutečnosti jsme.

V celé knize budu používat jako symbol mysli pohár, který jsem podle jeho obsahu a naplněnosti rozdělil do sedmi fází takto:

•fáze 1 – prázdnota,

•fáze 2 – ovlivňování,

•fáze 3 – přesvědčení,

•fáze 4 – identita,

•fáze 5 – posuzování,

•fáze 6 – probuzení,

•fáze 7 – mistrovství.

Pokud jste se nezabývali psychologií, tak vám první tři fáze zřejmě nic neříkají. První tři kapitoly vám dají základní představu o tom, jak mysl funguje a jak se stáváme člověkem, kterým v současnosti jsme.

Většině z nás je blízká čtvrtá a pátá fáze, kdy je mysl nejaktivnější a nejrozvinutější. Málokdo si však uvědomuje, jak zásadním způsobem mysl ovlivňuje naše životy.

K našemu probuzení dochází v šesté fázi. V ní chápeme rozdíl mezi naším egem a duchovním já. Poslední fáze není fází konečnou, je to spíš pozvání k tomu, abychom si stále uvědomovali své duchovní já při každodenních činnostech.

Na konci každé kapitoly najdete krátké cvičení, které vám danou fázi pomůže lépe pochopit. Cílem všech cvičení je usnadnit vám dosažení většího uvědomění.

Vydejme se tedy spolu na cestu, kterou začínáme s prázdným pohárem.

Sedm fází poháru

>

Fáze 1
PRÁZDNOTA

Přemýšleli jste někdy nad tím, proč miminka tolik přitahují naši pozornost?

Když se někde objeví miminko, tak mu každý věnuje pozornost. Vytvoří se kolem něj skupinka, která pozoruje, jak miminko spinká nebo zívá. Každý se ho snaží rozesmát a chce si ho pochovat.

Většina lidí si myslí, že miminka jsou tak přitažlivá, protože jsou hezká a roztomilá. Na malé hlavičce mají veliká očička a na malém tělíčku zase velkou hlavičku.

Neustále třepají krátkýma a slaboučkýma ručičkama a nožičkama s malinkatými prstíčky. Přitahují ale miminka tolik naši pozornost jen kvůli své roztomilosti?

Když miminko ze všech sil brečí, zdá se vám pořád tak roztomilé? Pořád přece má veliká očička a malinkaté prstíčky. Jenže když křičí, tak se na něj díváme jako na „malou příšerku“. Budí nás ze spaní, leze nám na nervy a bere nám naše osobní volno, které zoufale potřebujeme.

Je tedy opravdu jen vzhled důvodem jejich roztomilosti?

Odpověď je jednoduchá: Miminka jsou tak krásná proto, že jejich mysl je prázdná. Jsou naplněná harmonií, radostí a nevinností, tedy vším, po čem také toužíme. Neodolatelně nás to k nim přitahuje, když tvrdě spí, když se kolem sebe rozhlížejí svýma krásnýma očima a když se bezdůvodně rozesmějí, protože se radují z toho, že jsou na světě. Přitahuje nás to k nim i proto, že jsme kdysi sami prožili totéž. Všichni jsme byli takoví a prožívali jsme stejně blažený stav harmonie a radosti. A máme ho na dosah i teď, přestože jsme si na něj třeba už dlouho nevzpomněli nebo ho překryl mentální šum naší mysli.

Krása prázdnoty

Hrnčíř roztáčí kruh, aby vyrobil nádobu,
ale teprve to nic v ní přivodí smysl a účel nádoby.
Tešeme dveře a okenice, abychom zbudovali dům,
ale teprve to nic v něm přivodí smysl a účel domu.

Lao-c’, Tao Te Ťing

Pohár se vždy vyrábí tak, aby byl prázdný. Právě prázdný prostor v něm z něj dělá užitečnou věc. Podobně jako pohár je i naše mysl stvořena prázdná. Každý z nás dostal to požehnání a narodil se s prázdnou a nepopsanou myslí. Když se narodíme, nevíme absolutně nic. Všechno je pro nás nové a my žasneme nad vším, co spatříme a zažijeme. Prázdnota definuje první fázi mysli.

Pamatujete si na okamžik, kdy jste ve své hlavě poprvé uslyšeli nějaký hlas? Když se narodíme, tak žádné hlasy neslyšíme. Vnímáme zvuky a obrazy, ale ty v naší mysli moc dlouho nezůstávají. V této fázi neznáme žádná slova, a proto nemáme žádné myšlenky. A bez myšlenek neexistuje utrpení.

Představte si toto: Když nebudete mít v hlavě žádné myšlenky nebo příběhy, budete se pořád cítit méněcenní? Budete se neustále kritizovat a stydět se za sebe? Budete se pořád porovnávat s ostatními a mít pocit, že jste na tom hůř než oni?

Na rozdíl od dospělých miminka vnímají věci kolem sebe takové, jaké jsou. Nic neposuzují. Když se jim něco nelíbí, tak se rozbrečí a volají o pomoc. Když mají hlad, dělají to samé. Nedokážou se vyjadřovat slovy, a proto co nejvíc brečí, aby jim někdo rychle pomohl.

Nevykládejte si ale dětský pláč jako projev utrpení. Miminka to neprožívají jako nějaké trápení. Jakmile dostanou to, co potřebují, hned na všechno zapomenou. Přestanou brečet. Nezůstane v nich žádná zášť ani zloba, i když je třeba rodiče nenakrmí včas.

Miminka svou mysl nikdy nenaplňují ničím negativním.

Prázdnota je nejmírumilovnějším stavem mysli, neexistuje v ní žádná méněcennost nebo nedostatečnost, jen čistá láska.

Klid, který prožíváme ve společnosti miminka, málokdy zažíváme s dospělými. Jako dospělí prožíváme stres, problémy a pocity viny. Naše mysl je klidná jen málokdy. Máme v hlavě takové množství informací, že posuzujeme úplně všechno, včetně nás samotných. Můžeme se obviňovat i z toho, že se dobře nestaráme o své děti.

Miminka se žádným takovým posuzováním ani starostmi nezabývají. Když si o nich jejich rodiče myslí, že jsou krásná nebo že moc křičí, pro miminka to není důvod k zamyšlení. Neposuzují se a neříkají si, že jsou dobrá nebo špatná. Je jim úplně jedno, jestli jsou krásná nebo ne. Je jim úplně jedno, jestli křičí moc nebo málo. Když něco chtějí, tak prostě brečí, když jsou unavená, tak spí, a když jsou sytá, tak už nejedí.

Zato dospělí dojídají všechno jídlo, i když už nemají hlad, protože by se přece nemělo vyhazovat, nebo by nebylo slušné nedojíst pokrm, který jim někdo připravil. Jiní zase hladoví, aby byli štíhlí, protože jim příliš záleží na vzhledu a na tom, jak je budou posuzovat ostatní.

Miminka nemají problém s ničím. Starají se jen o to, aby jim bylo dobře a aby ničím nestrádala. To je sebeláska a také krása prázdné mysli.

Břemeno složité mysli

Složitá mysl dělá z člověka to, čím je. Je však zároveň jeho velkým prokletím. Za to, že dokážeme analyzovat, rozlišovat významy, vnímat emoce a komunikovat prostřednictvím jazyka, platíme vysokou cenu. Složitá mysl nám přináší psychické utrpení a emoční bolest.

Kdybychom neměli mysl, neexistovala by představa cennosti a bezcennosti.

Kdybychom viděli své přátele, jak se spolu vesele baví, a nezpracovávali tuto situaci myslí, nedošli bychom k závěru, že jsme nudní nebo neoblíbení. Mysl nám podsouvá, že naši přátelé jsou radši s někým jiným než s námi. Jestliže bychom dosáhli nějakého úspěchu v práci, tak bychom se necítili stále jako neschopní, protože mysl by nás neporovnávala s někým ještě úspěšnějším. A kdybychom byli zamilovaní, tak bychom pořád nenarušovali svůj vztah k druhému neustálými pochybnostmi své mysli o jeho opravdovosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta ke zdravému sebevědomí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.