Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. et Mgr. Marek Vácha, Ph.D.

EUTANÁZIE
definice, historie, legislativa, etika

Recenze: Doc. MUDr. Jiří Šimek, CSc.

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2019
Fotografie na obálce Marek Vácha (hory u Santa Ana, Argentina, 2011)

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7387. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 112
1. vydání, Praha 2019
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-1159-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-1158-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-2575-3 (print)

Úvod

V současné České republice snad nenajdeme diskutovanější bioetické téma, než je legalizace eutanázie. V květnu 2017 provedlo Centrum pro výzkum veřejného mínění zkoumání názoru na eutanázii. Šetření se zúčastnilo 1019 respondentů starších 15 let. S uzákoněním eutanázie souhlasilo 63 % občanů ČR.[1]

V nedávné minulosti vznikly v České republice hned dva návrhy zákonů týkající se tzv. důstojné smrti – první v roce 2008 od senátorky Václavy Domšové (ČSSD), druhý z května 2016 od skupiny poslanců v čele s Jiřím Zlatuškou (ANO). Vývoj naznačuje, že návrhy nepochybně nebyly poslední. V současnosti, tj. na jaře roku 2019, organizuje Česká lékařská komora další konferenci k této problematice. Téma je tedy vysoce aktuální.

Kniha je určena primárně studentům medicíny a sleduje schéma obvyklé v přednáškách z lékařské etiky (definice problému, argumenty, legislativa). Text je ovšem psán tak, aby byl srozumitelný i pro širokou veřejnost a přispěl také do celonárodní debaty. V první kapitole jsou definovány pojmy, s nimiž se čtenář setká, a dozví se zde, že samotné slovo „eutanázie“ je jedním z nejobtížněji definovatelných termínů lékařské etiky. Pokračujeme stručným historickým exkurzem, jehož smyslem je přinést fakta o vývoji v poválečné euroatlantické civilizaci a především o dění v Evropě, neboť jakákoli dobrá etika nezbytně začíná neutrálním a přesným popisem problematiky a znalostí lékařských a historických faktů. Následuje kapitola deskriptivní etiky s uvedením všech argumentů pro uzákonění eutanázie a všech argumentů proti. Předposlední kapitola se věnuje kodexům a dokumentům a závěrem jsou uvedeny úvahy o eutanázii hlavních náboženských systémů současné Evropy.

Celá kniha představuje významné rozšíření a doplnění kapitoly o eutanázii z naší učebnice Základy moderní lékařské etiky (Vácha a kol., 2012).

1 https://cvvm.soc.cas.cz/media/com_form2content/documents/c2/a4360/f9/ov170615.pdf

1Pokus o definici

Existuje jen málo termínů v oblasti lékařské etiky, které by měly v dějinách a u různých autorů tolik odlišných obsahů jako právě slovo „eutanázie“. Etymologicky se jedná o „dobrou smrt“. Eu znamená řecky „dobrý, správný“[2] a thanatos smrt. V dnešním úzu ovšem eutanázií myslíme něco zcela odlišného než „dobrou smrt“, neboť máme spíše na mysli situaci, kdy lékař chce zabít a zabije (skutkem či nečiněním) svého pacienta na jeho aktivní žádost. Pacient ovšem musí mít dostatečnou mentální kapacitu, musí mít dostatečné informace a nesmí jednat pod nátlakem.

Podle Světové lékařské asociace (WMA) je eutanázie „vědomé a úmyslné provedení činu s jasným záměrem ukončit život jiného člověka za následujících podmínek: subjektem je kompetentní informovaná osoba s nevyléčitelnou chorobou, která dobrovolně požádala, aby její život byl ukončen; jednající ví o stavu této osoby a o jejím přání zemřít a koná tento skutek s prvořadým úmyslem ukončit život této osoby; a skutek je proveden se soucitem a bez osobního zisku“[3] (WMA, 2015; Stehlíková, 2012, s. 17).

Světová zdravotnická organizace (WHO) definuje eutanázii jako „úmyslný čin provedený jednou osobou s úmyslem buď bezbolestně přivodit smrt, nebo zabránit prevenci smrti přicházející z přirozených příčin, v případech terminální nemoci nebo ireverzibilního kómatu jiné osoby“[4]. Podobnou definici najdeme rovněž u kanadské zvláštní senátní komise pro eutanázii a asistovanou sebevraždu, kde eutanázie je „úmyslný čin provedený jednou osobou s úmyslem ukončení života jiné osoby za účelem úlevy od utrpení, kde tento čin je příčinou smrti“[5].

1.1Pasivní eutanázie

Dříve se odlišoval i termín „pasivní eutanázie“, tedy neudělání ničeho, např. zastavení kurativní léčby s vědomým úmyslem způsobit pacientovi smrt. Proti tomuto termínu stála „aktivní eutanázie“, která byla definována jako vědomý akt s úmyslem ukončit život pacienta na jeho vlastní žádost.

Rozdíl mezi „aktivní“ a „pasivní“ spočívá v tom, že u aktivní eutanázie je něco aktivně uděláno s úmyslem ukončení života pacienta; u pasivní eutanázie se neudělá něco, co by jinak mohlo prodloužit život pacienta. Termín „pasivní eutanázie“ se dnes již neužívá, neboť je příliš široký – nedělání ničeho může být někdy eticky zcela přijatelné, vždyť nikdo nic nenamítá proti „ustoupení smrti“, udržování života pacienta uměle a za každou cenu. Jindy jde o velmi problematické jednání, pokud lékař sice nedělá nic, ovšem s úmyslem zabít, zatímco jeho terapeutický pokus by mohl pacientovi významně prodloužit život (Haškovcová, 2015, s. 182–183). Někdy je tendence nazývat „pasivní“ eutanázií situaci, kdy jsou odstraněny přístroje podporující život nebo je zastavena výživa či zavodňování pacienta. Termín „pasivní eutanázie“ tak může být považován za oxymoron (Muckart, 2014, s. 259–260).

Slovo „pasivní“ však v některých případech nemusí být správným výrazem, neboť odstranění život udržujících prostředků od umírajícího pacienta je dozajista aktivním činem. Pokud by cizí člověk nějak pokoutně vniknul na oddělení a odstranil uvedené život udržující prostředky, vnímali bychom jej jako vraha. Někdy se používá i spíše novinářský termín „strategie odkloněné stříkačky“, čímž se rozumí vynechání zásahů, které již lidský život nemohou zachránit, nýbrž jen prodloužit za cenu dalšího utrpení nemocného i jeho rodiny (Pražský, 2013). Eutanázie by pak byla nazvána „strategií přeplněné stříkačky“ (Haškovcová, 2015, s. 182).

1.2(Aktivní) Eutanázie

Dnes je snaha vymezit pojem „eutanázie“ třemi body: musí být přítomna (1) aktivní žádost pacienta, (2) intence lékaře zabít a věc je provedena (3) skutkem nebo nečiněním.

Eutanázie je tedy záležitostí chtěnou ze strany nemocných. Nejedná se tudíž o zabíjení pacientů v kómatu, zabíjení novorozenců ani zabíjení nemocného trápícího se zvířete[6] (i když se v běžném úzu mluví o programu eutanázie[7] v období národního socialismu v Německu, známého pod krycím názvem „T4“ – jednalo se zde o vybíjení mentálně nemocných, aniž by byli oni sami nebo jejich zákonní zástupci tázáni; nejednalo se tedy o eutanázii, jak ji chápeme v současném lékařském prostředí).

Podle principu dvojího efektu rovněž není eutanázií tlumení bolesti opioidy, i když opioidy tlumí dechové centrum, zpomalují peristaltiku a urychlují smrt. Zde totiž chybí lékařův úmysl zabít. Jeho hlavní intencí je odstranit bolest, a zkrácení života tak vyplývá z akce jako nezamýšlený vedlejší efekt, eticky neproblematický, neboť eutanázie zde není v úmyslu jednajícího, dobrý účinek vyváží nebo i převáží účinek špatný a za dané situace nelze u konkrétního pacienta odstranit bolest jinak než opioidy.

Je ovšem rozdíl mezi „ponecháním zemřít“ (letting a patient die) a zabitím (making a patient die) (někdy i v české literatuře zmiňované jako rozdíl mezi letting die a killing, kdy v prvním případě pacienta zabíjí nemoc, ve druhém lékař).

Jedno z podrobnějších dělení různých typů eutanázie (Edge, Groves, 2007, s. 235; Gupta et al., 2005) odlišuje:

■aktivní eutanázie (voluntary euthanasia, VAE) – aktivní čin lékaře na aktivní žádost pacienta s lékařovým úmyslem zabít; pacient rozumí své situaci, má veškeré informace ohledně své diagnózy, prognózy a možností terapie, rozhoduje se zcela svobodně, bez nátlaku, přeje si být zabit a aktivně o to žádá, lékař má úmysl zabít

■nonvoluntární eutanázie (nonvoluntary euthanasia, NVAE) – nastává v situaci, kdy pacient není schopen svá přání artikulovat, lékař jej zabije; z dějin eutanázie v Nizozemsku je tento typ zabití pacienta znám také jako zabití „bez explicitní žádosti“ pacienta (without explicite request); lékař má úmysl zabít

■involuntární eutanázie (involuntary euthanasia, IVAE) – nastává v situaci, kdy pacient je schopen komunikovat a je zabit, aniž by téma bylo otevřeno, což může být např. zastřelení těžce raněného vojáka, „aby se netrápil“, apod.; involuntární eutanázie tedy ignoruje autonomii a práva postiženého a potenciálně může způsobit usmrcení nevinné oběti, právnicky nemusí být odlišitelná od vraždy; i zde má lékař úmysl zabít

■pasivní voluntární eutanázie (passive voluntary) – nastává v situaci, kdy lékař nedělá nic, avšak rovněž s úmyslem usmrtit pacienta

Jiné dělení (Devetter, 2016, s. 424–425) definuje nonvoluntární eutanázii jako situaci, kdy pacient buď není schopen svá přání artikulovat vůbec, nebo je schopen komunikovat, ale nemá dostatečnou mentální kapacitu/dostatečné informace, je pod nátlakem třetích osob, popř. jeho utrpení je takového rázu, že se nerozhoduje svobodně. Involuntární eutanázie je pak taková, že pacient sám a aktivně artikuluje přání nebýt zabit.

1.3Asistovaná sebevražda

WHO definuje asistované suicidium (physician-assisted suicide, PAS) jakožto „akt úmyslné sebevraždy s asistencí jiného člověka, který vědomě poskytuje znalosti, prostředky nebo obojí“[8] (viz i Gupta et al., 2005). I když rozdíl mezi eutanázií a asistovanou sebevraždou se zdá markantní – v prvním případě zabíjí pacienta lékař, ve druhém se zabíjí pacient sám – v praxi tomu tak zcela není. V případě asistované sebevraždy totiž lékař spolu s pacientem tvoří tým, a i když je to nakonec pacient, kdo provede onen aktivní čin, a má tak větší autonomii než v případě eutanázie, jedná pod dohledem lékaře, na rady lékaře a s pomocí prostředků, jež lékař poskytl.

1.4Eutanázie a asistovaná sebevražda

I když rozdíly mezi oběma pojmy existují (v prvním případě smrt způsobí lékař a ve druhém pacient sám), při větším přiblížení se odlišnosti stírají. V obou situacích se totiž lékař aktivně zapojuje, jeho akce je nutnou podmínkou. V prvním případě akce lékaře vyústí do smrti pacienta; ve druhém se jedná o akci lékaře a pacienta dohromady, kteří vytvoří tým, jehož činnost rovněž vyústí ve smrt pacienta. Z etického úhlu pohledu tak eutanázie a asistovaná sebevražda stojí a padají společně (Devetter, 2016, s. 425).

1.5Terminální sedace

Někdy je zvána také jako paliativní sedace nebo terminální analgosedace. Terminální sedace znamená podávání léčiv nemocnému s cílem udržet ho v hluboké sedaci či kómatu až do smrti, a to bez podávání umělé výživy či hydratačních infuzí. Na rozdíl od eutanázie či asistované sebevraždy realizuje terminální sedace pomoc při umírání, nikoli pomoc zemřít. Zatímco při eutanázii a asistované sebevraždě je hlavním zamýšleným cílem akce a intencí lékaře smrt pacienta, při terminální sedaci je hlavním cílem úleva od bolesti.

Terminální sedace je definována jako „užití sedativ ke snížení úrovně vědomí pacienta s cílem zmírnit utrpení, ale ne urychlit konec jeho života“ (AAHPM, 2002 in Cooney, 2007). Podobnou definici uvádí Asociace hospicových a paliativních sester (HPNA): Terminální sedace je „sledované užití léků se záměrem navodit různý stupeň bezvědomí, ale ne smrt, pro zmírnění refrakterních a nesnesitelných symptomů u bezprostředně umírajících pacientů“ (HPNA, 2003 in Cooney, 2007). Terminální sedace se považuje za eticky zcela přijatelnou v případě, pokud pacient nesnesitelně trpí a jedinou možností, jak mu ulevit v bolestech, je poskytnout mu velké dávky analgetik, o nichž lékař ví, že mohou rovněž uspíšit smrt. Smrt pak obvykle nastává v horizontu dnů. Zvažování aplikace terminální sedace může začít v případě, kdy se přes veškeré léčebné úsilí nedaří zmírnit utrpení umírajícího nemocného (zejména bolest či dušnost). K jejímu zahájení lze přistoupit až po vyčerpání všech dostupných léčebných postupů, které by mohly přinést úlevu bez snížení úrovně vědomí. Se zahájením terminální analgosedace musí souhlasit všichni členové multidisciplinárního týmu (Kala, 2014).

V tomto konfliktu mezi úlevou od bolesti a povinností nezabít je terminální sedace možná v případě, že pacientova smrt není zamýšlena, ale je pouze předvídána jako nepřímý efekt pokusu, jak ulevit v bolestech. Jednou věcí je zabití pacienta, druhou je úleva od bolesti pomocí terminální sedace a následně zastavení život udržujících procedur, které již více nemají smysl. Rozdíl je rovněž v užitých medikamentech. V případě eutanázie navozují smrt, v případě terminální sedace navozují kóma.

I když je postojům jednotlivých náboženství věnována samostatná kapitola, není bez zajímavosti zde uvést § 2279 Katechismu katolické církve, který konstatuje, že „užívání utišujících prostředků ke zmírnění bolesti umírajícího, i s rizikem, že se ukrátí jeho dny, může odpovídat lidské důstojnosti, není-li smrt chtěna ani jako cíl, ani jako prostředek, nýbrž jen předvídána a připouštěna jako nevyhnutelná. Mírnící léčebné zákroky patří k výsostným projevům nezištné lásky“ (KKC, § 2279). Terminální sedace je tak i v tomto náboženském systému, typicky považovaném za velmi konzervativní, přijímána jako eticky přijatelná.

Důvody otevření diskuze

Důvodem otevření diskuze je naše schopnost bojovat proti konkrétním nemocem, ale neschopnost zabránit stárnutí. Zejména po 2. světové válce došlo k explozivnímu rozvoji lékařských technologií i znalostí. Délka lidského života se významně prodlužovala a lékaři začali úspěšně bojovat s mnoha nemocemi, které dříve končily úmrtím pacienta. Zatímco dříve žil člověk krátký aktivní život, po kterém přišlo stonání a rychlá smrt, dnes žijeme delší aktivní život, ovšem neproporcionálně i delší období nemoci. Na jedné straně tak umíme bojovat s tou kterou nemocí, na něž se dříve umíralo, na straně druhé ale neumíme zabránit stárnutí, chátrání organismu. Díky medicíně je delší aktivní život následován epizodami stonání, pobytu v nemocnici, návratu zpět domů, opětovné hospitalizace a umírání, které často klasifikujeme jako protrahované.

Zatímco podle Hippokratovy přísahy musí lékař pečovat o lidský život, chránit jej a prodlužovat, kdekoli a kdykoli je to možné, dnes díky všem lékařským vymoženostem se doba změnila. Lékař musí pečovat o lidský život, chránit jej a prodlužovat, nikoli kdekoli a kdykoli je to možné, nýbrž kdykoli a kdekoli je to moudré a smysluplné. V případě, že lékař shledá, že další prodlužování života pacienta již není moudré ani smysluplné, mělo by mu být dovoleno ukončit život nemocného. To může provést dvěma způsoby: (1) odstraněním všech prostředků, kterými je zachováván pacientův život, nebo (2) aktivním ukončením života pacienta (Sohn, Zenz, 2001, s. 138).

2 Viz i euploidie (správný počet chromozomů v buněčném jádru), eukaryotní buňka (buňka s pravým karyon, tedy jádrem), eugenika (snaha o dobrý rod) a evangelium, euangelion (dobrá zpráva, dobré poselství; angelos, anděl = posel).

3 https://www.wma.net/wp-content/uploads/2016/11/Ethics_manual_3rd_Nov2015_en.pdf

4 http://apps.who.int/iris/bitstream/handle/10665/68896/WHO_WKC_Tech.Ser._04. 2. pdf?sequence=1 & isAllowed=y viz i https://definedterm.com/euthanasia/149353

5 https://sencanada.ca/content/sen/committee/351/euth/rep/lad-e.htm

6 https://zpravy.idnes.cz/eutanazie-ukoncila-zivot-lidoopa-z-prazske-zoo-f51-/domaci.aspx?c=A071001_130556_praha_mr

7 https://www.ushmm.org/wlc/en/article.php?ModuleId=10005200

8 http://apps.who.int/iris/bitstream/handle/10665/68896/WHO_WKC_Tech.Ser._04. 2. pdf?sequence=1 & isAllowed=y viz i https://definedterm.com/assisted_suicide/148588

2Eutanázie a asistovaná sebevražda ve světě

Dějinami provádění eutanázie a asistované sebevraždy v Nizozemsku se budeme zabývat podrobněji, jelikož se jedná o první evropskou zemi, kde v novodobé historii byla eutanázie uzákoněna, a zároveň zemi, ve které zhruba od roku 2010 do současnosti vidíme dramatický nárůst případů (každý rok více nebo méně o desítku procent nárůst oproti minulému roku).

Od roku 1981 je eutanázie v Nizozemsku za určitých podmínek akceptovatelná, od roku 1994 je ilegální, ale netrestaná a zmínka o ní je v zákonu o pohřebnictví.[9] Dne 10. dubna 2001 nizozemský parlament schválil zákon o eutanázii a od 1. dubna 2002 je již legální (Deliens et al., 2003).

V Belgii je eutanázie legální rovněž od roku 2002, v Lucembursku od roku 2008.

V Austrálii proběhl v roce 1995 experiment s uzákoněním eutanázie pouze v jedné řídce osídlené provincii v severním teritoriu, které je navíc ve značné míře osídleno původními obyvateli Austrálie (Aboriginci), avšak v roce 1997 byl zrušen.

Asistovaná sebevražda je povolena dále ve Finsku, určitá forma v Německu[10] (od roku 2015[11]), ve Švýcarsku, Kanadě (v provincii Quebec od r. 2014 a od r. 2016 v celé zemi), USA (ve státech Oregon: 1998, Washington: 2008, Montana: 2009, Vermont: 2013, Nové Mexiko: 2014 – později zrušeno odvolacím soudem, Kalifornie: 2015, Colorado: 2016, New York: 2016).

Je zřejmé, že současně se zlepšováním lékařských technologií, které umožňují udržovat pacienty déle naživu, se otevřela debata, jaký typ zásahu je v konkrétním případě ještě dobrem pro pacienta a jaký již ne. Nejprve se v 70. letech 20. století debatovalo, zda by mohlo být pro lékaře ospravedlnitelné vypojit život udržující prostředky – zejména mechanické ventilátory. V 80. letech se diskutovalo, zda by mohlo být ospravedlnitelné odstranit zavodňování a výživu – zejména umělými prostředky, jako je vyživování sondou (feeding tube). Následně v 90. letech se začalo uvažovat, zda by bylo ospravedlnitelné a zda by mělo být legální, pokud by lékař poskytl pacientovi znalosti a prostředky ke spáchání sebevraždy nebo pokud by lékař pacienta sám zabil (Devetter, 2016, s. 413).

2.1Německo

Dne 6. listopadu 2015 byla v Německu legalizována asistovaná sebevražda provedená na „individuální bázi z altruistických motivů“. „Komerční eutanázie“ nebo „sebevražedný byznys“ jsou zakázány. Již před rokem 2015 bylo lékařům povoleno užít větší dávky léků na tlumení bolesti za účelem urychlení smrti.

V Německu ovšem nový zákon kriminalizuje organizace, které by pacientovi poskytovaly informace či prostředky, jak je tomu ve Švýcarsku. Asistovanou sebevraždu je možné poskytnout z altruistických, avšak nikoli komerčních motivů. Kritici právem namítají, že zde vzniká široká oblast právní nejistoty, a všeobecně se předpokládá, že v průběhu dalších let bude zákon ještě novelizován.

2.2Nizozemsko

2.2.1Vývoj od roku 1969

Novodobé dějiny eutanázie v Evropě jsou předznamenány knihou van der Berga Lékařská moc a lékařská etika (Medische macht en medische ethiek) (1969). V knize autor navrhl, aby lékaři přijali následky technických vymožeností a byli ochotni své trpící, umírající a ty, kteří žijí již jen ve vegetativním stavu, zabít. Hlavní myšlenkou je, že medicína po 2. světové válce již umí řešit většinu nemocí, prodloužila lidský život a umí nahrazovat funkce toho kterého orgánu, avšak neumí zabránit chátrání organismu. Lékaři by tedy měli vzít odpovědnost za technologie, které sami vynalezli a používají, a za určitých podmínek mohou lidský život i ukončit.

Kauza Postma, 1971

V roce 1971 se odehrál první doložený případ provedené eutanázie. Lékařka Geertruida Postma (1927–2014) dlouze diskutovala se svou 78letou matkou, která byla inkontinentní, na vozíčku a v pečovatelském domově, o životních hodnotách a cílech. Výsledkem debat bylo, že Dr. Postma aplikovala své matce injekci se silnou dávkou morfia. Matka zemřela po několika minutách. Dcera se pak šla sama udat na policii, kde vypověděla, co udělala a proč. V roce 1973 Dr. Postma dostala mírný, 1týdenní trest s roční podmínkou.

Tato kazuistika a následné kontroverze byly roznětkou, která v Nizozemsku nastartovala hnutí pro eutanázii. Soud totiž konstatoval, že se nejednalo o vraždu, a lékaři si byli od této chvíle vědomi, že nemusí udržovat pacienty naživu v bezesmyslném utrpení, pokud je to proti jejich výslovnému přání (Rietjens, 2009).

Překvapivě mírný trest – jednalo se o vraždu – soudy odůvodnily těmito fakty: (1) matka lékařky byla nevyléčitelně nemocná; (2) matka své utrpení klasifikovala jako nesnesitelné; (3) matka se již nacházela ve fázi umírání; (4) ukončení života bylo provedeno na její výslovné přání.

V roce 1973 vznikla v Nizozemsku Společnost pro voluntární eutanázii.

Rotterdamská kritéria, 1981

Od kauzy Postma se eutanázie začala provádět, ovšem byla stále trestná a lékaři i v případech jejího vykonání psali do úmrtního listu jinou příčinu smrti; z toho důvodu také neexistují oficiální statistiky. Ovšem žádný stát nemůže dlouhodobě nechat neřešený rozpor mezi legislativou a praxí. Rotterdamský soud konstatoval, že provedení eutanázie nebo asistování při sebevraždě nebude vést k trestnímu stíhání, pokud by lékař dodržel kritéria stanovená tímto soudem. Jedná se o tyto podmínky:

1.Pacient musí být kompetentní a žádost musí být zcela dobrovolná a úmyslná.

2.Žádost pacienta musí být dobře uvážená, jasná a opakovaná.

3.Pacient musí nesnesitelně trpět (ne nutně fyzicky) a eutanázie musí být poslední možností. Jiné možnosti ulehčit situaci nemocnému již byly vyzkoušeny a shledány neúčinnými.

4.Eutanázii musí provádět jedině lékař.

5.Lékař musí vše konzultovat s jiným nezávislým lékařem, který již má zkušenost v této oblasti.

Zejména třetí bod je důležitý. Nesnesitelné utrpení může být i psychické povahy (Munzarová, 2005, s. 33; Leenen, 2001, s. 127). Následně se ukázalo, že kritéria se nedodržují. Podle jedné studie interval mezi první žádostí o eutanázii a jejím provedením byl v 13 % případů ne více než den; v 35 % případů ne více než týden; výjimečně ne více než několik hodin (van der Wal, 1991, s. 212–214).

Eutanázie je tedy stále ilegální (a bude až do roku 2002), aby se zabránilo jejímu zneužití, pokud ale lékař splnil výše uvedené body, nebude proti němu vznesena žaloba.

Kauza Schoonheim, 1982 [12]

Je známá také jako kauza Alkmaar podle města, kde zasedal trestní soud.

Dne 16. července 1982 provedl Dr. Schoonheim eutanázii své 95leté pacientce. Pacientka byla zdravotní sestrou a již v roce 1980 podepsala living will, kde žádala, aby jí byla provedena eutanázie, pokud bude nevyléčitelně nemocná. Dne 16. září 1981 byla hospitalizována se zlomeným krčkem stehenní kosti, odmítala operaci a věděla, že již nebude moci vstát, chodit ani sedět. Docházelo rovněž ke zhoršování zraku, sluchu a schopnosti mluvit.

Ačkoli byla mentálně zcela v pořádku, její fyzický stav se horšil. Nebyla žádná šance na uzdravení a pacientka mnohokrát opakovala lékařům, že si přeje zemřít. Týden před svou smrtí upadla do kómatu, ze kterého se probrala a konstatovala, že si již nepřeje projít touto zkušeností znovu.

Dne 16. července 1982 v 11:44 h jí byla intravenózně aplikována injekce barbiturátů, následkem které se dostavila ospalost. Po 11 minutách obdržela druhou injekci, po ní usnula.

Ve 12:03 h obdržela injekci kurare a o 5 minut později zemřela. Dr. Schoonheim sám oznámil policii, co udělal, a byl obviněn, že zapříčinil její smrt.

Trestní soud v Alkmaaru Dr. Schoonheima osvobodil, neboť soud konstatoval, že lékař jednal v souladu s Rotterdamskými kritérii, která byla nastavena v prosinci 1981 (Thomas, 1984).

V roce 1983 proběhlo zasedání nejvyššího soudu, který vzal v potaz zejména situaci „nesnesitelného utrpení“, včetně možnosti „ztráty osobní důstojnosti“ v brzké budoucnosti a rizika, že by později pacientka již nemohla „zemřít důstojným způsobem“. Vzhledem k těmto a dalším bodům obhajoby nejvyšší soud zprostil Dr. Schoonheima obvinění. Jednalo se o první případ v dějinách Nizozemska, kdy byl lékař po provedení eutanázie zcela osvobozen.

Další vývoj

V roce 1984 nejvyšší soud v Nizozemsku konstatoval, že voluntární eutanázie je akceptovatelná při dodržení určitých pravidel.

Před rokem 1985 lékaři obvykle neuváděli do úmrtních listů jako příčinu smrti eutanázii. Poté co bylo několik lékařů soudně usvědčeno z falzifikování úmrtních listů, počet reportovaných úmrtí z důvodu eutanázie začal narůstat. V roce 1989 bylo oficiálně registrováno 338 případů, což ovšem činilo méně než 20 % všech odhadovaných eutanázií v daném roce (Gevers, 1996, s. 326–333).

V roce 1990 proběhla notifikační procedura mezi Královskou nizozemskou lékařskou asociací (Royal Dutch Medical Association, RDMA) a ministerstvem spravedlnosti. Rada asociace se shodla na postupu povinného hlášení: (1) lékař provádějící eutanázii a asistované suicidium nepodá hlášení o přirozené smrti, nýbrž informuje místního lékařského revizora pomocí vyplněného rozsáhlého dotazníku; (2) místní revizor podá hlášení okresnímu právnímu zástupci; a (3) ten rozhodne, zda případ předá k soudnímu trestnímu stíhání, či nikoliv. Vyhověl-li lékař stanoveným podmínkám, pak trestán nebude.

Remmelinkova komise, 1991

Vzhledem k tomu, že na začátku 90. let 20. století stále nebylo jasné, kolik eutanázií se v Nizozemsku provádí, vznikla potřeba přesnějších údajů. V roce 1991 byla ustanovena tzv. Remmelinkova komise, kterou tvořili 3 lékaři a 3 právníci, v čele s právníkem prof. Janem Remmelinkem. Komise měla ambiciózní úkol, a to prozkoumat veškeré údaje o úmrtích v Nizozemsku v roce 1990. Za uvedený rok zemřelo v zemi 128 786 osob. Nejdůležitější výsledky komise:

■2300 případů aktivní voluntární eutanázie

■400 případů asistované sebevraždy

■1000 případů aktivní involuntární eutanázie

O aktivní voluntární eutanázii žádalo celkem 9000 pacientů, 2300 z nich bylo vyhověno.

U 5800 pacientů byla na jejich žádost život prodlužující léčba ukončena nebo nebyla nasazena nová, 4756 z těchto pacientů zemřelo.

Z 25 000 pacientů, u kterých byla bez jejich žádosti život prodlužující léčba ukončena nebo nebyla nasazena nová, to bylo v případě 8750 pacientů provedeno s úmyslem ukončit jejich život (Jochemsen, 1994).

Další čísla jsou méně významná, a to z toho důvodu, že rozdíl mezi „částečným úmyslem“ a „explicitním úmyslem“ není kvantifikovatelný, a je možné tedy údaje různě přesouvat mezi kolonkami.

Vlnu kritiky a obavy před kluzkým svahem[13] vyvolalo zejména publikování onoho 1000 případů zabití pacientů bez jejich explicitní žádosti, tedy nonvoluntární eutanázie. Lékaři argumentovali tím, že kdyby byli pacienti schopni svá přání artikulovat, pak by jistě o eutanázii požádali. Protože však toho schopni nebyli, lékaři jim podle svého uvážení eutanázii aplikovali. Zde je vidět, jak důležitá je správná definice termínu. O „eutanázii“ v dnešním slova smyslu se totiž nejedná (úmysl lékaře zabít, aktivní žádost pacienta, provedeno skutkem nebo nečiněním), chybí zde aktivní žádost. Kritici zpochybňují i fakt, že lékaři mluví za své pacienty a mají za to, že znají jejich nevyslovená přání.[14] Je zde totiž rozdíl mezi tím, co vnímá pacient za daných okolností jako nejlepší a co vnímá lékař pro pacienta jako nejlepší. Jistě nelze neproblematicky předpokládat, že všichni lidé jsou stejní a pokud lékař usoudí, že život pacienta již nemá potřebnou kvalitu, bude mít stejný názor i pacient.

V kontextu současné české medicíny je známa řada eticky problematických případů, kdy si pacienti v jednoznačně terminálním stavu žádají intenzivní kurativní léčbu, a naopak jindy lékaři zastávají názor, že kurativní léčba je dostupná a má smysl, ovšem pacient ji již nechce a žádá pouze léčbu paliativní. Dodejme, že situace, ve kterých si pacienti v jednoznačně terminálním stavu žádají invazivní kurativní terapii, nejsou dosud eticky jednoznačně vyřešeny.

Leon Kass v souvislosti s Remmelinkovou komisí dokonce uvádí, že v uvedených případech nonvoluntární eutanázie bylo i významné procento pacientů, kteří byli schopni komunikovat. Bylo zde „kolem 1000 případů aktivní nonvoluntární eutanázie provedené bez toho, aniž by pacient o věci věděl či s ukončením života souhlasil, včetně přibližně 140 případů (14 %), ve kterých byli pacienti mentálně zcela kompetentní“ (Kass, 2002, s. 201; van der Maas, 1992). Pokud by měl Leon Kass pravdu, pak by se jednalo o neomluvitelné jednání lékařů, těžko odlišitelné od vraždy, a velmi významný argument proti eutanázii.

Kauza Dr. Chabot, 1991

V roce 1991 Dr. Boudewijn Chabot (1941–?) poskytl asistenci v sebevraždě 50leté ženě, která byla v těžkých depresích, avšak netrpěla žádnou fyzickou nemocí. Ženě, bývalé sociální pracovnici, se rozpadlo manželství, ve kterém se stala matkou dvou synů. Jeden syn ovšem v roce 1986 spáchal sebevraždu a druhý zemřel na rakovinu o 4,5 roku později. Tutéž noc se žena neúspěšně pokusila oběsit. V roce 1991 bylo jejím jediným přáním „ležet mezi hroby mých dvou synů“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Eutanázie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.