Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Eva Meijerová

Řeč zvířat

Přeloženo z nizozemského originálu knihy Evy Meijer Dierentalen, vydaného nakladatelstvím ISVW Uitgevers, Leusden, Nizozemsko, 2017.
Copyright © 2017, Eva Meijer. Published by arrangement with Cossee Publishers.
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7314. publikaci

Překlad: Veronika ter Harmsel Havlíková
Odpovědná redaktorka: Tereza Filinová
Jazyková korektura: Petr Somogyi
Grafická úprava a sazba: Robert Prokopec
Počet stran 144
První vydání, Praha 2019
Vytiskla tiskárna PBtisk s.r.o., Příbram

Czech language edition © Grada Publishing, a.s., 2019
Cover & Layout Design © Robert Prokopec, 2019
Cover Photo © iStock.com/MediaProduction

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-0364-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-0328-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-2080-2 (print)

This publication has been made possible with financial support from the Dutch Foundation for Literature.

Nakladatelství Grada Publishing, a.s. děkuje nizozemské nadaci pro literaturu Nederlands Letterenfonds Dutch Foundation for Literature za finanční podporu při vydání této publikace.

Pro Batyra, Nima, Petera a další

PŘEDMLUVA

Pokud máte štěstí, potkáte zvíře, jež s vámi chce mluvit. Pokud máte ještě větší štěstí, potkáte zvíře, které si dopřeje ten čas a námahu, aby se s vámi seznámilo. Z vlastní zkušenosti vím, že většina zvířat se neváhá zastavit na kus řeči. Jsou také velkorysá v tom, co jsou ochotna povědět. S některými zvířaty lze navázat úzký vztah. Takový vztah vás může mnohé naučit nejen o dotyčném zvířeti, ale i o jazyce a o vás samotných. Jiná zvířata na svět hledí z vlastní perspektivy. To, že se s nimi dokážete dívat jejich očima, obohatí váš život a naučí vás vidět ho jinak. Mnoho lidí cestuje, aby si rozšířili obzory a získali nové zkušenosti, aby poznali nové kultury. Nesčetné kultury však najdete na každém rohu – kulturu mravenčí a holubí, kočičí a zaječí nebo třeba kravskou, záleží na tom, kde bydlíte.

Tato kniha má základ v mém dětství, v němž velkou roli kromě lidí sehráli i kočky, morčata a koně. Zejména klisna poníka Joy, která patřila do mého života mezi jedenáctým a šestnáctým rokem, mi ukázala, že člověk může s jiným zvířetem sdílet rozsáhlý společný slovník. V rané dospělosti mě fenka Pika naučila řeč psů, a jen tak mimochodem mi vysvětlila, co je v životě důležité. Bez Piky by tahle kniha nevznikla. Momentálně bydlím se psem a kocourem, s Ollim a Putihem, kteří mi pomáhají myslet a hrát si. Během studia filozofie mě udivovala téměř úplná absence zvířat v západní filozofické tradici. Myšlení bylo dlouho považováno za činnosti lidí o lidech. To se mění, stále více se přemýšlí o zvířatech, zejména v etice a v poslední době i v politické filozofii. Jazyk je však ještě z větší části pole neorané; lingvistická filozofie se dosud nad zvířaty prakticky nezamýšlela, a mimo biologii a etologii se výzkum zvířat a řeči téměř neprovádí. A to je škoda, protože řeč nám může pomoci pochopit zvířata a protože zvířata nám mohou pomoci pochopit řeč. Výzkum řeči a jazyka zvířat nám navíc může zvířata ukázat z jiné stránky, což může mít důsledky pro jejich politické postavení, které je momentálně dost mizerné. Doufám, že tato kniha přispěje k jeho zlepšení.

ÚVOD

Alex, papoušek šedý, uměl přes sto slov. Mimo jiné jimi ukazoval, že umí spočítat předměty a rozdělit je do kategorií. Dělal také vtipy a používal slova k ovlivňování chování lidí kolem sebe.1 Border kolie Chaser se naučila jména více než tisícovky her a rozumí gramatice. Volně žijící delfíni se oslovují jménem. Psouni prérioví mají rozsáhlý jazyk k popisu vetřelců, jímž dokážou charakterizovat postavu lidí, barvu oblečení, případné objekty, které s sebou mají, a barvu vlasů. Sloni v zajetí užívají naše slova. Divocí sloni mají výraz pro „člověka“, jenž znamená nebezpečí. Řeč velryb, sépií, včel a bezpočtu ptáků má gramatické zákonitosti. Draví korýši čeledi Squillidae spolu komunikují barvami a mají dvanáct druhů čípků na vnímání barev, zatímco člověk má pouze tři druhy.2 Psi dokážou na rozdíl od svých divokých příbuzných vlků chápat lidská gesta a odečítat emoce z lidské tváře.3 Kosmani černovousí si neskáčou do řeči a učí to i své děti.4

Řeči a komunikaci zvířat věnovali pozornost již staří Řekové. Obor etologie, jenž systematicky studuje chování, a tedy i komunikaci zvířat, se pořádně rozvinul kolem roku 1950. Zejména v posledních letech se pozornost stočila k jazyku. Nejnovější výzkum ukazuje, že ostatní zvířata spolu komunikují složitěji, než jsme se domnívali. O tom, jaký to má význam pro zvířata a pro jazyk, se zatím moc nepsalo. V této knize se zabývám empirickým výzkumem řeči zvířat a filozofickými otázkami, které tento výzkum vyvolává. Můžeme komunikaci s ostatními zvířaty nazývat jazykem? Dokážeme mluvit s ostatními zvířaty? A jak? Je lidská řeč zvláštní, nebo jsou zvláštní všechny jazyky? Co je to vlastně jazyk? Mým cílem tedy není poskytnout zde přehled všech zvířecích jazyků – o mnoha druzích toho víme ještě velmi málo, navíc existuje velmi mnoho živočišných druhů a každý má vlastní řeč nebo řeči. Mým cílem je ukázat bohatost řečí zvířat a zjistit, jaký vliv mají na to, jak o zvířatech, ale i o jazyce smýšlíme.

PŘEHLED

Inteligence zvířat se dlouho poměřovala tou lidskou. Pokusně se například zkoumalo, jak dobře dokážou zvířata řešit skládanky v porovnání s lidmi. Hodně zvířat v tom příliš nezaboduje, protože mají jinak vyvinuté smysly a k přežití potřebují jiné kvality. Naopak je tomu také tak: z mravenčího hlediska není člověk moc inteligentní, neboť lidé nedokážou tak dobře spolupracovat, z holubího hlediska není člověk moc inteligentní, protože má horší prostorové vnímání, z psího hlediska není člověk moc inteligentní, protože se nedokáže orientovat podle čichu. V první kapitole se zabývám pokusy, při kterých se vědci snažili naučit zvířata mluvit lidskou řečí, a jejich významem pro pochopení, jak jazyk funguje.

V biologii se inteligence v současnosti chápe jako schopnost zacházet s druhově specifickými výzvami.5 Zvířecí komunikace je nastavena na jejich prostředí a vychází z jejich fyzických a kognitivních možností. Kytovci hojně využívají zvuk, protože ten se pod vodou rychle šíří, zatímco pach a obraz k tomu už tak vhodné nejsou. Sloni spolu dokážou udržovat kontakt vydáváním nízkých tónů na několikakilometrovou vzdálenost. Netopýři naopak používají velmi vysoké tóny, aby mohli prozkoumat své okolí. Tato zvířata si navíc vyvinula velmi složité systémy komunikace, které jsou v určitých ohledech srovnatelné s lidskou řečí. Ve druhé kapitole se budu hlouběji zabývat jazyky zvířat.

Jelikož se zvířata většinou nevyjadřují lidskou řečí, domníváme se někdy, že nemůžeme vědět, co si myslí. Lidem rozumíme, protože mluví; jazyk nám dává nahlédnout do jejich nitra. Zvířata to neumí, proto zůstanou navždy záhadou. Ovšem lze si pochopitelně klást otázku, zda skutečně víme, co si ostatní myslí nebo co cítí. Jazyk může také klamat: někdo může říkat, že vás má rád, a později to popřít. Může docházet k nedorozuměním: možná vám někdo řekl, že vás má rád, a vy jste to pochopili romanticky, i když to bylo míněno čistě přátelsky. Jazyk není jednoznačný a lidé také ne. Nezvratné důkazy o tom, co si lidé myslí, nikdy nedostaneme. Nejen to, podle některých filozofů nikdy nedostaneme důkaz o tom, že vůbec myslí. Kromě toho je otázkou, proč je příslušnost k určitému druhu určující pro pochopení jiného druhu. Rádi ostatní rozřazujeme do kategorií, přestože se však ostatní zvířata vyjadřují jinak a jinak vnímají svět, máme toho ještě dost společného. Když jiné zvíře dobře znáte, často mu dobře rozumíte, pravděpodobně lépe než jinému člověku z úplně jiné kultury. Ve třetí kapitole se zabývám soužitím se zvířaty a jazykem mezi lidmi a ostatními zvířaty. Ve čtvrté kapitole se věnuji roli těla v myšlení a výzkumu jazyka a myšlení ostatních zvířat.

V páté kapitole se hlouběji ponořím do struktur zvířecích řečí. Dlouho se předpokládalo, že všechny lidské jazyky mají gramatiku a že řeč zvířat je především projevem přímých emocí. Nejnovější výzkum ukazuje, že tomu tak není; i jazyky zvířat mívají složitou strukturu, mohou být symbolické a abstraktní, mohou odkazovat na situace v minulosti či budoucnosti či jinak mimo dosah těchto zvířat. Jedním ze způsobů, jakým spolu zvířata komunikují, je hra. Při ní umí říct také něco o hře samotné. Tomu říkáme metakomunikace, tedy komunikace o komunikaci. V šesté kapitole se zabývám vztahem mezi hrou, jazykem, metakomunikací a pravidly, a věnuji se morálce zvířat.

Možná to vypadá jako přitažené za vlasy, přemýšlet o řeči zvířat – jako by mezi našimi a jejich formami komunikace zela obrovská propast, jako by lidská řeč byla něco vyššího a ostatní zvířata k ní nikdy nemohla proniknout. Ještě poměrně nedávno se však předpokládalo, že ženy nejsou racionální stvoření, a nemohou tedy dělat politická rozhodnutí.6 V dobách kolonizace se nezápadní skupiny obyvatelstva také nepovažovaly za seriózního účastníka dialogu. Neuznávalo se například vlastnické právo australských Aboridžinců, protože nezapadalo do systému pravidel a zákonů evropských kolonistů. V sedmé, závěrečné kapitole se věnuji roli jazyka v politice. Přemýšlení o řeči zvířat a komunikaci se zvířaty může napomoci tvorbě nových společenství a nových vztahů, může nám také pomoci kriticky nahlížet na postavení zvířat v naší společnosti.

ZVÍŘATA A JAZYK

Když píšete v jazyce o jazyce či přemýšlíte v jazyce o jazyce, jste stále pod vlivem jazyka. To zkoumání jazyka komplikuje. Podle Ludwiga Wittgensteina je to podobné, jako bychom se snažili opravit pavučinu vlastními prsty.7 Jazyk může být zavádějící – forma jazyka činí z nestejných věcí stejné. Vezměte si například slovo „zvířata“. To sugeruje, že existuje hranice se všemi lidmi na jedné straně a všemi ostatními zvířaty na straně druhé, přitom – jak konstatoval filozof Jacques Derrida – mají gorila s pavoukem mnohem méně společného než člověk s gorilou.8 Starověcí Egypťané neměli žádné kolektivum pro všechna zvířata kromě člověka, jen pro různé druhy.9 Fakt, že my máme jedno slovo, které zahrnuje všechna zvířata, způsobuje, že silněji vnímáme hranici mezi člověkem a ostatními živočišnými druhy. A to zase způsobuje, že sílí antropocentrismus, idea, že člověk je středem existence.10 Což může vést k nadvládě či dokonce k násilí na zvířatech. Slova mají moc. Slova, která používáme, odrážejí názory panující v naší kultuře a ovlivňují je. Jazyk je výrazem skutečnosti a tuto skutečnost tvaruje. Aby někteří zoofilozofové vyjádřili kontinuitu mezi lidmi a zvířaty, píší často o lidech a ostatních zvířatech nebo o lidských a nelidských živočiších^11. V této knize používám pojmy zvířata i živočichové; pokud použiji slovo „zvířata“ pro ostatní zvířata, činím tak proto, že je to stručné a víme, k čemu slovo odkazuje. Nemíním tím, že lidé nejsou zvířata nebo že jsou nějakým zvláštním druhem. Všechny druhy jsou svým způsobem zvláštní.

Jazyk je nejen zavádějící, může také stavět mosty mezi různými světy. Když poznáme zvířata blíže, možná s nimi budeme lépe zacházet. Někteří z nás se k nim budou chovat lépe. Vzhledem k tomu, že používáním jazyka chápeme sebe i svět, je myšlení o jazyce slibným nástrojem v interakci s ostatními zvířaty. Pokud budeme lépe rozumět tomu, co říkají, pokud se na ně budeme lépe dívat a naslouchat jim, můžeme lépe pochopit jejich svět. Pokud lépe vyložíme, co říkáme – způsobem pro zvířata srozumitelným –, můžeme vytvářet nové společné světy. Nepovede to k tomu, že všechna zvířata a všichni lidé budou žít v naprosté harmonii, stejně jako tomu tak není ani u lidí. Může to ovšem přispět k řešení některých praktických problémů, které s sebou toto soužití – soužití, které je nevyhnutelné – přináší, a může nám to pomoci hledat nové souvislosti ve světě, jemuž dominují lidé.

Lidé píšící o řeči zvířat bývají osočováni z antropomorfismu, připisování lidských vlastností ostatním zvířatům. Antropomorfismus se považuje za nevědecký a nežádoucí přístup, protože projektuje lidský pohled na zvířata, čímž dané zvíře zabarvuje a skutečnost deformuje. Ačkoli se antropomorfismus v této podobě pochopitelně také vyskytuje, neznamená to, že nesmíme nikdy nic říkat o myšlenkách a emocích ostatních zvířat nebo že je polidšťujeme, jakmile zkoumáme jejich určité vlastnosti. Stávající pojmy nám mohou naopak pomoci zkoumat ostatní zvířata, pokud zůstaneme kritičtí a otevření. Navíc je určitá míra antropomorfismu nevyhnutelná. Jako lidé máme tak jako tak lidský pohled. Nemáme přístup k objektivní skutečnosti, k bodu v prostoru, odkud můžeme vše nahlížet. Dále není jasné, proč je ve skepsi o poznání ostatních určující druh. Stejně tak si lze klást otázku, zda můžeme vůbec dobře poznat ostatní lidi; lidská řeč může být koneckonců také zavádějící. A konečně popírání lidských vlastností u ostatních zvířat – v angličtině pro to existuje výraz anthropodenial – nám může také zakalit zrak.12 Dlouho kupříkladu existovala diskuze, zda zvířata (a miminka) cítí bolest. Dnes to už téměř nikdo z vědců nepopírá, původní skepse však přinesla řadě zvířat spoustu utrpení.

JAZYK, FILOZOFIE A SVĚT

Jazyk hraje významnou roli v tom, jak smýšlíme o lidech. Mnoho filozofů západní tradice považuje lidskou řeč za jedinečnou a někdo se dokonce domnívá, že jazyk je to, co nás činí člověkem. Pro Aristotela bylo ovládání jazyka nutné k rozlišení dobra a zla, a tím určující pro to, kdo může být součástí politického společenství.13 Podle Descarta můžeme ze skutečnosti, že zvířata neumí mluvit, vyvodit, že nemyslí.14 Osvícenský filozof Kant dospěl k závěru, že zvířata nemají rozum, a proto spadají mimo morální společenství.15 Pro fenomenologa Heideggera byl jazyk pro naše postavení ve světě natolik významný, že ti, kdo jazyk nemají, nemohou zemřít, prostě jen zmizí.16 Tito filozofové definují jazyk jako lidskou řeč, a předem tak vylučují ostatní zvířata. Jazyk byl spojován s myšlením samotným a považován za výraz rozumu.

V současné lidské společnosti a politice jsou tyto otázky stále aktuální. Jelikož zvířata nemluví lidskou řečí, domníváme se, že nemohou politicky jednat, což má důsledky pro jejich postavení v politickém a právním systému. Když zvířatům nerozumíme, často se předpokládá, že jejich komunikace postrádá význam, a když zvířata nerozumí nám, má se za to, že jsou hloupá. Zdá se možná logické, že zvířata nemají práva nebo že je nevyslyšíme, protože lidská společnost je zaměřena na člověka. Potíž je však v tom, že my ve velké míře určujeme život mnoha zvířat. Domestikovaná zvířata žijí u lidí a často nemají svobodu volby či možnost rozvoje, ale i divoká zvířata jsou konfrontována s lidským vlivem, například proto, že jim lidé zabírají nebo znečišťují životní prostor.

To, jak smýšlíme o zvířatech, je spojeno s tím, jak s nimi zacházíme. Vezměte si například Descarta, jenž se domníval, že zvířata nemají duši. Vyvozoval to ze skutečnosti, že nemají rozum, což zase odvozoval z faktu, že nemluví.17 Dokonce i hluchoněmí, píše Descartes, se tak či onak dokážou vyjadřovat lidskou řečí. Zvířata jsou podle něj skutečně němá, a tudíž hloupá, neboť tak nečiní. Zvířata, která opakují slova (uvádí například straku), to dělají na základě vášní, které je motivují provádět určitý úkon za odměnu. Descartes viděl tělo jako čistě mechanické, cosi, co funguje jako hodiny. Zvířata nemají duši, mají tedy pouze tělo. Jsou to vlastně jakési stroje. Nazýval je proto „bêtes-machines“. Vzhledem k tomu, že zvířata jsou pouze těla, nemohou cítit bolest. Možná řvou, když do nich někdo zabodne nůž, to však není výraz bolesti, je to čistě mechanická reakce. Vzhledem k tomu, že Descarta zajímalo, jak těla fungují, byl zastáncem vivisekce. Tím stál u zrodu pokusů na zvířatech, které probíhají dodnes.

METODA

Otázka, zda ostatní živočichové mají či nemají svoje dorozumívací jazyky, se zdá možná především otázkou empirickou. Informace je ale vždycky třeba interpretovat. Filozofie je nástrojem k objasnění intuice a hledání podstaty věcí. Na jednu stranu je to kritický projekt: stávající úsudky a názory nejsou automaticky pravdivé jen proto, že je zastává hodně lidí. Úkolem filozofa je stávající ideje kriticky přezkoumat. Na druhou stranu je to projekt experimentální: myšlení může ukázat zkušenosti v novém světle a tím změnit naše chápání světa. Wittgenstein tvrdí, že úkolem filozofie je změnit naše nahlížení skutečnosti. Přemýšlení o jazyce a zvířatech nám může pomoci dívat se jinak na zvířata a dívat se jinak na jazyk.

Jak z výše uvedeného vyplývá, používám různé typy náhledů: věnuji se empirickému výzkumu v biologii a etologii, náhledům z nových oborů, které se zaměřují na zvířata (jako animal studies a zoogeografie) a z různých odvětví filozofie. Vycházím z toho, že zvířata řeč mají. To je protikladem toho, co se dlouho předpokládalo, a odráží se to v teoretických stanoviscích, která užívám. Pojednávám o postojích, které jsou k současnému myšlení o lidech a zvířatech kritické, znovu interpretuji postoje ze (západní) filozofické tradice ve vztahu ke zvířatům, a věnuji se dalším publikacím, které vycházejí z toho, že komunikace se zvířaty je možná a řeč zvířat se vyplatí zkoumat. To, že se zvířata vyjadřují jinak než my, neznamená, že jejich projev postrádá význam. Nebrat je a priori vážně, protože náležejí k jinému druhu, je formou diskriminace, projevem speciesismu. O delfínech je například známo, že jakožto zvířata společenská spolu hodně komunikují. Jejich jazyk je pro nás obtížně srozumitelný, používáme nové technologie, abychom zaznamenali vysoké frekvence a jejich interpretace. Není známo, zda se někdy dozvíme, co přesně si říkají. Bylo by však nevědecké (a arogantní) již nyní tvrdit, že jejich komunikace není tak významuplná a komplexní jako ta naše.

Zkoumání jazyka vyžaduje, abychom přezkoumali panující předsudky, a tam, kde je třeba, je zkorigovali. Kladené otázky jsou totiž určující pro odpovědi, které nám mohou zvířata dávat. Pokud budete vycházet z toho, že zvířata žádnou řeč nemají a nedokážou spolu významově komunikovat, tak to výzkum, který provádíte, abyste to doložili, pravděpodobně prokáže. Pokud ale budete vycházet z toho, že zvířata komunikují, a možná i komplexněji, budete klást jiné otázky. Zkoumat jazyk je nejen zajímavé kvůli zjištění, jak spolu zvířata komunikují, ale i kvůli zkoumání toho, jak komunikují s námi. Pojmy a ideje vyvinuté ve filozofii mohou sloužit jako nástroj k objasnění stávající komunikace jako inspirace pro ostatní, aby dál přemýšleli sami.

I. MLUVIT LIDSKOU ŘEČÍ

Je obecně známo, že papoušci jsou schopni naučit se mnoho slov. Slova opakují. Když po sobě něco opakujeme my, neříkáme tomu pro nic za nic papouškování. Na zadní straně deníku NRC Handelsblad byla před časem otištěna anekdota o praktickém lékaři, kterému do ordinace přišel silně kašlající papoušek. Při prohlídce se nic nezjistilo, a tak si papouška nechal přes noc na pozorování. Když si papouškův člověk druhý den pro ptáka přišel, nejdřív si dal venku cigaretu. Právě kuřácký kašel, jenž následoval, papoušek dokonale napodoboval.18

Papoušci jsou díky své tělesné konstituci jako jeden z mála zvířecích druhů schopni opakovat lidská slova. Dlouho se však předpokládalo, že jejich jazykové schopnosti jsou pouze imitační. Papouška bylo možné naučit odpovídat „ahoj“ na pozdrav, ale to bylo všechno. V roce 1978 zahájila psycholožka Irene Pepperbergová experiment, na němž spolupracovala s Alexem, papouškem žako.19 Chtěla zjistit, zda se mohou papoušci naučit jazyk, přitom vycházela z toho, jak funguje komunikace u ptáků. Osvojování jazyka je u papoušků silně vázáno na jednání. Pepperbergová učila Alexe slova tak, že ho nechávala samotného stanovit si odměnu a slova spojovala vždy s určitým užitím. Tím, že se Alex učil slova, získával větší kontrolu nad svým okolím. Uměl uvést, jaké pamlsky chce za odměnu, kdy si chce dát přestávku nebo kdy chce jít ven. Pepperbergová toho využívala při učení nových slov. Díky slovům, která Alexe učila, získala poznatky o tom, jak myslí.

Alex si takto vybudoval slovní zásobu zhruba sto padesáti slov a dokázal rozeznat padesát předmětů. Byl schopen pochopit otázky týkající se těchto předmětů a zodpovědět je. Naučil se rozpoznávat barvy, tvary, materiály a funkce. Například chápal, k čemu slouží klíč. Měl také pojem o konceptech „totéž“ a „jiné“, „větší“ a „menší“, „ano“ a „ne“ a tak dále. Když se Alex začal nudit, odpovídal někdy schválně špatně. Pepperbergová se ho například zeptala na barvu kostičky tři, a on jí řekl „pět“. Stále to opakoval, dokud se ho nezeptala na barvu kostičky pět. „Žádná,“ řekl Alex. Dál uměl počítat, chápal koncept „nuly“, chápal funkci větné stavby a sám slova kombinoval. Když udělali Pepperbergová a její asistent chybu, tak je Alex opravil. Když byl sám, někdy si slova procvičoval. Alex se Pepperbergové také jednou zeptal, jakou barvu má on, což je pro papouška značně existenciální otázka.

Ornitoložka Joanna Burgerová popisuje jiný typ vztahu s papouškem.20 Adoptovala třicetiletého Tika, který se z odmítavého, protivného a někdy dokonce nepřátelského ptáka změnil v milujícího papouška. V Burgerové viděl svou partnerku, v době páření se jí dvořil, a bylo-li třeba, bojoval s jejím mužem. Jeho bývalí lidé ho nenaučili mluvit a Burgerová se o to také nepokusila. Přesto se jednalo o bohatou komunikaci, kterou někdy doprovázela slova, jindy ne. Tiko mnoha slovům rozuměl. Když ohlásila, že jde do práce, což se dělo v různých časech, odešel do svého pokojíku. Používal také obvyklá papouščí slova jako „ahoj“ a „hodnej kluk“. S jejím mužem Mikem si Tiko, když zrovna nežárlil, rád zazpíval duet. Zpíval, když hrál Mike na kytaru, a také když si myslel, že se na něj Mike zlobí, protože něco rozbil nebo ukradl. Věděl, že zpěv Mika rozptýlí a příznivě naladí. Tiko používal různou hatmatilku, kterou vyjadřoval různou náladu. Když Burgerová telefonovala, rád se hlasitě přidával.

Etolog Konrad Lorenz píše také o papoušcích, kteří se učí slova sami.21 Kromě citlivosti na zvyky a chování lidí, což papoušci vyjadřují tak, že ve správnou chvíli popřejí dobré ráno, mohou vést také intenzivní zážitky k tomu, že si zvířata spontánně zapamatují určitý zvuk. Lorenz to popisuje v anekdotě o amazoňanovi Papagellovi. Mnoho ptáků se bojí zvířat, která přicházejí seshora, protože jim připomínají dravce. Když přišel poprvé kominík, Papagella to velmi vystrašilo. Při další návštěvě – o několik měsíců později – volal při příchodu kominíka „kominík, kominík“. To slovo patrně zaslechl od kuchaře a zapamatoval si ho, jelikož na něj předchozí návštěva tolik zapůsobila.

Mimikry – napodobování jiného druhu – zacházejí u papoušků dál než k pouhému používání slov. Burgerová popisuje papoušky, kteří mávají pařátkem na pozdrav nebo si na odchodu jakoby oblékají kabát. Jiní kývají nebo vrtí hlavou v hovoru ve správnou chvíli. Podle Burgerové to dělají i volně žijící papoušci. Z nahrávek dvou divokých papoušků šedých je slyšet přes dvě stě různých motivů, z toho je 23 imitací jiných ptačích druhů a jednoho druhu netopýrů. Napodobování je ve volné přírodě šikovný trik, jak oklamat jiné ptáky, buď proto, aby se jim dalo něco ukrást, nebo proto, aby se předešlo útoku.

V sociální psychologii se tomu, kdy se nevědomky navzájem imitujeme, také říká mimikry. Často po sobě spontánně napodobujeme úsměv, zívání, sezení se zkříženýma nohama, s podepřenou bradou – to vše je nakažlivé. Postoj druhých často opakujeme podvědomě, jakmile nás na to někdo upozorní, přestaneme.22 Ti, co spolu mají nějaké pouto nebo k sobě patří, se napodobují častěji. Mimikry může také vyvolávat větší sepětí, protože ti, co se navzájem napodobují, si lépe rozumějí a jejich emoce jsou sladěnější.23 U opic byly nalezeny zrcadlové neurony: mozkové buňky, které vykazují aktivitu, když dělá opice nějaký pohyb, ale také když jej vidí u druhé opice. U lidí dochází ke stejnému překrytí mozkových oblastí při pozorování nějakého úkonu, při jeho provádění i při přemýšlení o něm.24

Pro Alexe a Tika mohou mít mimikry stejně jako u člověka v různém kontextu různé funkce. Vůči nepříteli to může být forma sebeobrany. Když se mimikry objeví ve vztahu ke známému člověku, jak Burgerová popisuje, mohlo by snad fungovat stejně jako mezi lidmi: jako způsob nebo projev sladění. Pepperbergová a Burgerová ukazují, že papoušci dokážou vyvíjet řeč jak mezi sebou, tak ve vztahu k lidem. Tato řeč je jiná než lidská, přesto však může mezi člověkem a papouškem vznikat význam. Pepperbergová netvrdí, že Alex mluví anglicky, pouze že používá slova a koncepty, čímž vykazuje pochopení a inteligenci. Rozlišuje to, aby ukázala, jak funguje používání jazyka u papoušků. Užití slov je možná silněji než u nás spjato s významem. Díky systematickému výzkumu Pepperbergové víme, že význam je přítomen i na papouškově straně. To podkopává – mezi zoology a laiky dlouho populární – představu, že papoušci jednají pouze instinktivně.

Jak všichni víme, psi a jejich lidé se po čase začnou sobě navzájem podobat. Pravděpodobným vysvětlením tohoto fenoménu jsou mimikry: člověk a pes podvědomě imitují mimiku a držení těla toho druhého a nabývají téhož výrazu, i když se tvar jejich obličeje a těla velmi liší.

ŠIMPANZÍ DĚTI

Ve dvacátých letech minulého století se zrodil zájem o výzkum jazyka a vznik jazyka na nelidských primátech. Lidé a další primáti jsou geneticky úzce příbuzní, a tak se začalo uvažovat o tom, zda je schopnost mluvit otázkou spíš přírody nebo kultury. Vznikl kvůli tomu nový druh pokusů, při nichž si většinou manželé zoologové brali domů šimpanze a vychovávali ho jako lidské mládě. Prvním takto vychovaným šimpanzem byla Gua. Roku 1930 byla umístěna k manželům Kellogovým, když jí bylo sedm a půl měsíce, a byla vychovávána stejně jako jejich syn Donald, kterému bylo tehdy deset měsíců. Gua se mluvit nenaučila.25 Viki, kterou si domů vzali Keith a Catherine Hayesovi roku 1944, se mimo jiné díky intenzivní logopedii – formou pohybování spodní čelistí – naučila říkat čtyři slova.26 Vzhledem k tomu, že tyto dva experimenty nebyly úspěšné, předpokládalo se nejprve, že ostatní primáti nejsou dost inteligentní na to, aby se naučili mluvit. Pak se objevila myšlenka, že slova nedokážou vyslovit, protože mají jiný hrtan. Nové pokusy se tedy zaměřily na používání znakového jazyka.

Nejznámějším šimpanzem vyrůstajícím u lidí je Washoe. Narodila se ve volné přírodě a rodičům ji odebralo americké letectvo kvůli pokusům. Domů si ji vzali Alex a Beatrix Gardnerovi z Nevadské univerzity. Vychovávali ji jako dítě: oblékali ji, jedla s nimi u stejného stolu jako oni, jezdila na výlety autem a hrála si venku. Měla hračky, knížky a vlastní kartáček na zuby. Učení znakového jazyka jí šlo dobře. Washoe se nenaučila jen to, co ji explicitně vyučovali, dívala se také na gesta, která dělali lidé mezi sebou, a přebírala je, sama navíc tvořila slova (například kombinací znaku pro vodu a pro ptáka, aby označila labuť). Chápala, že znak pro psa může odkazovat na všechny psy, a dokázala tvořit jednoduché věty.27 Když jí bylo pět let, manžele Gardnerovy experiment omrzel, přestěhovali ji do výzkumného ústavu a Washoe strávila zbytek života v laboratoři.

V laboratoři dál zkoumali její jazykové schopnosti; celkem se naučila asi 250 znaků. Vědci také zjišťovali, co si myslí a co cítí. Washoe se poznávala v zrcadle a vylekala se, když se poprvé setkala s jinými šimpanzi. Když s ní přišli pracovat noví studenti, gestikulovala znaky schválně pomaleji, aby jí lépe rozuměli. Jedna z pečovatelek byla těhotná a několik týdnů k Washoe nepřišla, načež se Washoe urazila a ignorovala ji. Pečovatelka se rozhodla povědět jí, co se stalo, a znakově vyjádřila, že děťátko je mrtvé. Washoe nejprve odvrátila zrak, pak se na ni podívala a velmi pečlivě ukázala znak pláče. Šimpanzi nepláčou, ale Washoe se naučila, že to lidé dělají, když jsou smutní. Pečovatelka později řekla, že toto jednoduché gesto jí povědělo víc o jejím vnitřním světě než umělé věty, které dovedla tvořit.

Šimpanze Nima Chimpského také vychovávali lidé, avšak naučil se mnohem méně znaků než Washoe.28 Výzkum, jehož byl součástí, vedl Herbert Terrace, jenž chtěl podrýt výzkum jazykových dovedností Washoe. Nima nechal vyrůstat u pěstounů se sedmi dalšími dětmi, kde neměl pevný řád. Když se dostal do puberty, došlo k několika incidentům, při nichž Nim lidi pokousal. Terrace ho nakonec dal převézt do laboratoře, kde se s ním pracovalo dál. Nim se naučil používat 125 znaků. Ovšem pochybovalo se, zda jsou projevem jeho jazykových schopností, protože se je naučil prostřednictvím operativního podmiňování. Zjistilo se, že znaky gestikuluje, protože dostává odměnu, pokud je provede dobře, a nikoli proto, že jim rozumí. Terrace konstatoval, že Nim nechápe, co dělá; což bylo ostatně výchozím bodem jeho výzkumu. Když byl výzkum u konce, převezli Nima do farmaceutické laboratoře, kde sloužil jako pokusné zvíře. Nakonec se dostal do útulku, kde v šestadvaceti letech zemřel.

Šimpanzi nebyli zkoumáni jen v domácnostech. Šimpanzice Sarah se společně se třemi dalšími šimpanzi od roku 1967 učila analyzovat a produkovat sekvence symbolů v laboratoři.29 Pomocí tabulky s plastovými symboly se naučila trochu gramatiky a jednoduché věty. Sarah zkoumali dvacet let, je jedním z nejznámějších výzkumných šimpanzů. Dalšími byli Kermit, Darrell, Bobby, Sheba, Keeli, Ivy, Harper a Emma. Několik z nich dnes žije v Chimp Haven, šimpanzím útulku, který chce všem šimpanzům z laboratoří ve Spojených státech amerických poskytnout kvalitní život.

KOKO A KANZI

Jazykové schopnosti se nezkoumají jen u šimpanzů, ale i u dalších primátů. Gorila Koko se narodila roku 1971 v zoologické zahradě v San Francisku. Francine Pattersonová na ní prováděla postgraduální výzkum jazyka u goril a od té doby ji měla pod svou ochranou.30 Koko se proslavila tím, že měla kočku jako domácí zvíře (říkala jí „all ball“, protože kočka neměla ocas). Znala přes tisíc gorilích znaků (tak nazývá Pattersonová jazyk, který ji naučila; gorilí znakový jazyk se podobá našemu, gorilí ruce jsou ovšem jinak tvarované, proto se určité znaky liší) a rozuměla více než dvěma tisícům mluvených slov. Koko ráda dělala vtipy a měla dobrou paměť. Znaky, které se naučila, jí umožnily předávat vzpomínky, což lidem pomohlo lépe chápat vnitřní svět goril. Nějakou dobu žila se samcem Michaelem, jenž znal zhruba šest set znaků, některé se naučil od Koko. Michael nepoužíval znaky jen k popisu předmětů, ale i k přenosu emocí, snů a vzpomínek, a také ke lhaní. Jednou z historek, kterou znakovým jazykem vyprávěl, byla vzpomínka na to, jak mu pytláci v Kamerunu zavraždili matku, když byl malý.31 Michael, jenž zemřel roku 2000, velmi rád maloval.32

Bonobo (druh šimpanze) Kanzi se naučil znaky od Koko z videa. Jeho trenér pochopil, že je ovládá, až když pomocí nich začal Kanzi komunikovat s antropologem. Bonobové se dokážou naučit mluvit nejen od lidí či od dalších bonobů, ale i pozorováním jiných primátů. Sledováním instruktážních filmů své adoptivní matky Mataty se již předtím Kanzi naučil používat lexigramy. Lexigram je symbol na klávesnici používané v jerkštině, umělém jazyce užívaném zejména v komunikaci se šimpanzi a bonoby. Kanzi zná 210 lexigramů, pokud ve sluchátkách slyší mluvené slovo, stiskne správné tlačítko. Kanzi rád smaží omelety, umí hrát pac-mana a jde mu vyrábění nářadí. Dokáže například z kamene vyrobit nože, které jsou opravdu ostré.33

Při používání lexigramů vydává Kanzi zvuky. Ačkoli bonobové nemohou vyslovovat slova, zdá se, že se o to alespoň pokoušejí. U Kanziho a Koko si stejně jako v případě Washoe a Nima výzkumníci kladou otázku, zda skutečně jazyk používají, nebo slova prostě jen opakují. Zatímco Pepperbergová se vcítila do papouška, aby zjistila, zda je možné tvořit významy, je tento zoologický výzkum silně zaměřen na osvojení lidské řeči. Pattersonová je přesvědčena o tom, že mezi ní a Koko existovalo porozumění, a říká, že znakům, které dělala, Koko také rozuměla. Pokud se podíváte na její videa s Koko, uvidíte, že tato gorila a tento člověk jsou dobře sehraní.

Filozofka a trenérka Vicki Hearneová píše, že v pracovních vztazích mezi lidmi a jinými zvířaty je porozumění možné.34 Psi kupříkladu vnímají svět jinak než lidé – pro ně je důležitý pach, zatímco my se spíš spoléháme na zrak –, ale tím, že se psem pracujeme, nabývají slova a gesta na významu, což umožňuje komunikaci a pochopení. Lidé a ostatní primáti si jsou vzájemně fyziologicky podobnější než lidé a psi. Zdá se velmi pravděpodobné, že komunikace a porozumění jsou možné. Otázkou však je, jakou roli v ní mohou a mají hrát slova. Bonobo Kanzi zná velké množství slov a dokáže používat umělý jazyk, aby lidem v okolí vyjevil část svých přání. Lidé, s nimiž komunikuje, používají tentýž umělý jazyk. Hearneová ve svých popisech komunikace se psy a koňmi poukazuje na to, že v komunikaci s ostatními zvířaty jsou gesta, držení těla, oční kontakt, dotyky a další fyzické formy interakce důležitější než používání slov. Kromě toho je důležitý kontext: inteligentní a citlivé zvíře v malé kleci v laboratoři, bez druhových soukmenovců, bude s největší pravděpodobností reagovat jinak než zvíře v normální sociální konstelaci, a tato umělá konstelace také ovlivňuje to, jak reaguje dotyčný člověk. Slova, gesta a další formy komunikace nabývají významu ve společenském kontextu, v němž se použijí. Když uvažujeme o jazykové schopnosti primátů, musíme brát v potaz nejen jejich odpovědi na kladené otázky, ale i otázky samotné.

Zkoumání Washoe, Nima, Sarah a dalších v prvé řadě pojednávalo o původu lidské řeči a její přítomnosti u ostatních primátů. Zakládá se na myšlence, že jsme jaksi vyvinutější primáti – králové tvorstva – a že nám ostatní primáti pomáhají pochopit náš původ. To je evolučně nesprávné, lidé a ostatní primáti pocházejí z jednoho společného prapředka, lidé tedy nepocházejí z jiných, nyní žijících primátů. Takto načrtnutý obrázek ostatních primátů je navíc problematický. Primáti nejsou nepovedení lidé, jsou to svébytné bytosti. Lidé a ostatní primáti jsou si v mnoha aspektech podobní, v jiných se liší. Pokud se chceme dozvědět, jak tyto shody a rozdíly vypadají, musíme při výzkumu vycházet z toho, jak se na svět dívají oni.

Není pravda, že ostatní lidoopi nedokážou vyslovovat slova kvůli jinému tvaru hrtanu.35 Proto se přesně neví, proč nemluví. Avšak byla lokalizována mozková oblast, která s tím souvisí a je k tomu zjevně geneticky určená. Stejně tak ale není pravda, že lidoopi nejsou schopni složitě komunikovat, protože neumí vyslovovat naše slova. Šimpanzi a další primáti mezi sebou používají bezpočet gest a vokalizací. Do roku 2015 bylo zmapováno 66 šimpanzích vokalizací a 88 gest. Vědci z nich sestavili slovník.36 Plácnutí druhého šimpanze znamená například „nech toho“, pohyb rukou stranou znamená „běž pryč“ a zdvižená ruka znamená „dej mi to“. Otrhávání okraje listu je pozvánkou k sexuálnímu sbližování. Silné objetí je žádostí, aby ten druhý s vámi někam šel, ale šimpanzi se na to mohou zeptat i hlasitým škrábáním. Údery předmětem o předmět jsou pozváním, aby ten druhý přišel blíž. Různá gesta mohou mít více významů, ale je také možné, že určité jemné rozdíly mezi nimi nedokážeme rozeznat. Šimpanzi nám dokážou ukázat cestu k potravě.37

Ve skupině šimpanzů vznikají někdy trendy jako nošení stébla trávy v uchu, což je módní u šimpanzů v zimbabwské opičí rezervaci. Primatologové z Ústavu psycholingvistiky Maxe Plancka v nizozemském Nijmegenu tento fenomén zkoumají již od roku 2010. Šimpanzice Julie nosila stéblo trávy v uchu už od roku 2007. Další šimpanzi ji začali napodobovat, hlavně když se s Julií stýkali často. Šimpanzi mají i jiné zvyklosti, třeba způsob chytání termitů na klacík. Vyrábějí si nástroje z kamene, čímž vlastně vstoupili do doby kamenné. Nošení stébla trávy v uchu je prvním příkladem módy u šimpanzů, nemá žádnou funkci, slouží čistě jako ozdoba. Julie zemřela v roce 2013, načež se stébla pozvolna vytratila, existují však stále ještě šimpanzi, kteří je nosí.38

DELFÍNI

John Lilly zabývající se neurovědou založil na počátku šedesátých let minulého století na karibském ostrově Svatý Tomáš laboratoř pro výzkum jazyka delfínů.39 Delfíni dokážou nosními trubicemi vydávat zvuky podobné lidským. Margaret Lovattová, mladá žena se zájmem o delfíny, avšak bez vědeckého vzdělání, chtěla zjistit, zda se mohou v blízkém vztahu a intenzivním tréninku naučit mluvit. Roku 1965 se proto s mladým delfínem Peterem, jedním ze tří delfínů chovaných v Lillyově laboratoři, přestěhovala do podvodního domu. Dvakrát denně mu dávala hodiny mluvení. Peter se snažil. Dělalo mu například potíže vyslovit její jméno a snažil se M pod vodou vyfoukat bublinami. Margaret však záhy pochopila, že výukou mluvy do Peterova myšlení nepronikne. Nejvíc se naučila, když nedělali nic. Peter se například velmi zajímal o její anatomii. Dlouho si prohlížel její končetiny a snažil se pochopit, jak fungují.

Výzkum trval šest měsíců. V té době začal Lilly u delfínů experimentovat s LSD, což vedlo mimo jiné k tomu, že projekt přestal být dotován. Dalším důvodem byla pozornost věnovaná sexuálním praktikám mezi Peterem a Lovattovou. Jako pubertální mládě se Peter často sexuálně vzrušil, což stálo tréninku v cestě. Zpočátku ho Lovattová posílala do jiného akvária se samicemi (museli ho jakýmsi výtahem vyzvednout nahoru). Po nějaké době ho ukájela rukou; bylo to rychlejší a jí samotné to nijak nevadilo. Brzy se to však rozkřiklo a vyšel o tom článek v Penthousu. Doposud se o tom na internetu dočtete své; podle Lovattové jsou zprávy zavádějící, nelze je však už vzít zpět. Delfíny přemístili do menšího akvária bez denního světla a bez Margaret. Po pár týdnech Lovattové zavolal John Lilly. Sdělil jí, že Peter spáchal sebevraždu. Delfíni dýchají vědomě – na rozdíl od lidí, kteří dýchají nevědomě. Musí pokaždé vyplout na hladinu. Když je pro ně život nesnesitelný, naposledy se nadechnou a lehnou si na dno, kde zůstanou.40 Lilly nadále zkoumal komunikaci s delfíny vědeckými způsoby, jako například hudbou, ale i mystičtějšími cestami, jako je použití telepatie. Z kontaktu s delfíny se naučil, že zajetí jim škodí, a později se stal bojovníkem za práva zvířat.41

Mezitím již o jazyce delfínů, který je považován za velice komplexní, víme víc. Nevíme přesně, jak složitý je; mnoho zvuků, které delfíni dokážou vyluzovat, neslyšíme, protože jsou mimo náš dosah, a ještě zdaleka neexistuje aparatura k jejich nahrávání. Denis Herzingová používá digitální techniku k překladu řeči delfínů do lidské a naopak.42 Poprvé se jí podařilo přeložit slovo v roce 2013, bylo to „sargassum“, druh mořské řasy. Dřívější výzkum jazyka delfínů fungoval stejně jako u primátů, o kterém jsem se zmiňovala výše: delfíni se učili symboly a významy slov. Učili se, že slova ve větě znamenají něco jiného, když se obrátí slovosled, a učili se chápat posunky a držení těla. Delfíní překladač skýtá lidem šanci komunikovat s delfíny obšírněji. Tento výzkum probíhá souběžně s výzkumem chování delfínů: aby bylo možné signály správně interpretovat, je třeba chápat, kdy se používají a jak se delfíni jinak projevují. Vzhledem k tomu, že různé skupiny delfínů mají vlastní dialekty či dokonce vlastní řeč – což je známkou toho, že jazyk se předává kulturně a nepramení pouze z instinktu či tělesnosti –, potrvá ještě dlouho, než s nimi budeme moci komunikovat. Ještě máme co objevovat, budoucnost ukáže, jaký bude rozsah této interakce.

Nejsou to jen lidé, kdo iniciuje jazykový kontakt. Běluhu severní pojmenovanou Noc zařadili koncem sedmdesátých let do Navy Marine Mammal Program, programu využívajícího mořské savce, který existuje doposud. Delfíni se nasazují například na hledání podmořských min. Noc měl vyhledávat v polární oblasti torpéda. Tito delfíni se cvičí hlasem a posunky rukou. Jednou Nocův trenér uslyšel pod vodou klábosit lidi. Nikoho nebylo vidět. Později se to opakovalo. Ukázalo se, že je to Noc, který napodobuje lidské mumlání.43 Noc strávil život v zajetí a jeho trenér se domníval, že je to způsob, jak si vytváří silnější pouta s lidmi kolem sebe. Po čtyřech letech Noc přestal sám od sebe mluvit. Zemřel ve 23 letech na meningitidu. V roce 2012 byl publikován článek o jeho mluvení – nahraném na audio- i videozáznamu –, načež jeho hlas začal žít novým životem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Řeč zvířat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.