Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Doc. MUDr. Peter Koliba, CSc., prof. PhDr. Petr Weiss, Ph.D., DSc., MUDr. Martin Němec, MBA, MUDr. Markéta Dibonová

SEXUÁLNÍ VÝCHOVA
pro studenty porodní asistence a ošetřovatelství

Recenzenti:

Prof. PhDr. Lenka Šulová, CSc., MUDr. Pavel Turčan

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Photo © depositphotos.com 2019

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7303. publikaci
Odpovědná redaktorka Karla Hejduková
Sazba a zlom Jakub David
Obrázky Eva Adamcová, MUDr. Kamila Šubová
Počet stran 184
1. vydání, Praha 2019

Tiskárna v Ráji s.r.o., Pardubice

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-2655-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-0951-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-2039-0 (print)

Úvod

„Sex je kořením života…“ A tak jak je to s kořením, když chybí, jídlo nemá správnou chuť, a když je ho příliš, může to i tu nejlepší specialitu zkazit. Četl jsem, že první věta rozhoduje o osudu celé knihy, proto jsem velmi pečlivě zvažoval, jak začít a doufám, že naše malá „kuchařka sexuální výchovy“ bude přijata příznivě.

Hlavním důvodem pro napsání knihy byla současná potřeba nabídnout přehled aktuální situace v oblasti sexuální výchovy, především jako studijní materiál pro studenty lékařských fakult, v rámci magisterského studia Komunitní péče v gynekologii a porodnictví, stejně tak jako předměty „Výchova k reprodukčnímu zdraví“ a „Sexuální poruchy a deviace“. Kniha SEXUÁLNÍ VÝCHOVA PRO STUDENTY PORODNÍ ASISTENCE
A OŠETŘOVATELSTVÍ (a nejen pro ně) podává přehled problematiky sexuální výchovy
pro potřeby studia tohoto předmětu zvláště pro obor porodní asistentky. Seznamuje čtenáře s problematikou sexuálního chování a významu sexuální role v různých věkových obdobích jedince. Poskytuje informace, které mají pomoci prevenci nežádoucího těhotenství, a také prevenci pohlavně přenosných chorob v rámci zdravého sexuálního chování. Kniha obsahuje základní přehled možností antikoncepce, odpovídá na otázky citového a fyzického dospívání ve vztahu k přátelům a rodině. Důležitou součástí knihy jsou základní pojmy ze sexuologie, kapitoly o sexuálních poruchách a deviacích, které zpracoval známý český sexuolog prof. PhDr. Petr Weiss, Ph.D., DSc. a které jsou velkým obohacením této knihy.

Cílem každé sexuální výchovy je rozšířit poznatky z oblasti sexuálního zdraví, uspokojování sexuálních potřeb člověka z hlediska sociálně přijatelných projevů. Součástí je znalost fyziologie sexuálních procesů, rozdílů mezi sexualitou ženy a muže, změn v procesu stárnutí a také znalost sexuálních dysfunkcí. Pro porodní asistentky je cílem naučit se aplikovat sexuální výchovu v terénu včetně podávání informací a rad týkajících se bezpečného sexu, plánování rodičovství a také znát jednotlivé druhy antikoncepce a jejich použití.

U nás chybí aktuální odborná literatura, z které by páry informace čerpaly, učebnice a odborné články poskytují pár řádků, které se opakují ve stejném znění již několik desetiletí. Odborníci, lékaři i porodní asistentky, poskytují v dobré víře spíše vlastní názory a postoje než informace založené na vědeckých studiích.

V čem je naše kniha jiná? V poslední době se v našem životě mnoho změnilo – globalizace přinesla možnosti cestování po celém světě; internet a sociální sítě jsou dnes hlavním kanálem komunikace atd. Ale každá mince má dvě strany. Zvýšilo se riziko zneužívání sociálních sítí, přibývá drogově závislých, hlavně mladých lidí, a s tím také souvisí nárůst rizikového chování a zvýšení incidence sexuálně přenosných infekcí. Naše publikace dává odpovědi na otázky, které jsou důležité a zajímají nejenom dospívající mládež, ale také mladé rodiče, a proto je určena nejenom pro zdravotníky.

1Definice sexuality a sexuální výchovy

Peter Koliba

Sexualita je projevem lidské přirozenosti. Může být zdrojem životního optimismu, kladných pocitů radosti a štěstí, zázemím pro tvořivou práci. Může vést také k závažným poruchám, těžkým duševním stresům, beznaději, bezvýchodnosti a k nepříznivým sexuálním jevům, jako je sexuální kriminalita, agresivita, sebevražednost.

Definice sexuality jako souboru projevů rozdílnosti pohlaví předpokládá existenci pouhých dvou druhů sexuality podle pohlaví. Existuje značná diverzita projevů i v rámci jedinců téhož pohlaví. Sexualita jedince je jedinečnou kombinací dispozic, případně projevů. Tradiční dichotomický model byl v moderním západním světě postupně nabourán nejprve reflexí existence homosexuální orientace, různými směry feministického uvažování, později též akceptováním transsexuality, případně asexuality (absence sexuální orientace i sexuální touhy).

Antropoložka Suzanne G. Frayserová definovala lidskou sexualitu jako „systém sestávající z biologických, sociálních, kulturních a psychologických atributů, které se navzájem překrývají a prolínají, produkujíce sexuální vzrušení nebo orgasmus, a které, ač nikoli nutně, jsou spjaty s reprodukcí.“

Lidská sexualita popisuje způsoby, jimiž lidé projevují, pociťují, provozují a ovládají svou sexualitu. Jejím studiem se zabývá sexuologie. Zahrnuje biologické, erotické, emoční, sociální, právní, morální, filozofické i duchovní aspekty lidského chování související s rozmnožovacími a pohlavními funkcemi člověka. Do této oblasti patří i témata jako jsou láska a zamilovanost, partnerské soužití, erotika, manželství, antikoncepce, homosexualita i další formy lidské sexuality, a především pohlavní styk.

Sexualita je jednou ze základních potřeb člověka. Na jednu stranu přináší lidem rozkoš, radost a potěšení, ale na druhé straně i úzkost, deprese a sexuálně přenosné nemoci. Každý jedinec má určité potřeby a dokáže je nejen vyjádřit, ale také své potřeby uspokojit.

Lidská sexualita plní několik funkcí. Základní funkcí je funkce reprodukční, která je důležitá pro zachování lidského rodu. Nejčastějším záměrem pohlavního styku je dosažení slasti s cílem vyvrcholení sexuálního prožitku. Další funkcí pohlavního styku je funkce komunikační a jedná se o intimní druh komunikace, kdy se jeden partner snaží o příjemný prožitek ve prospěch partnera druhého. Sexualita také přispívá k uvolnění napětí. Lidská sexualita neplní pouze základní reprodukční funkci, ale je také zdrojem spokojenosti, zábavy, slasti, či obživy.

Podle profesora Petra Weisse je lidská sexualita vyjadřována a prožívána v myšlenkách, touhách, fantaziích, přesvědčeních, postojích, hodnotách, v chování, činnostech, rolích a vztazích. Sexualita může obsahovat všechny tyto dimenze, ne všechny však v ní musí být vždy prožívané nebo vyjadřované. Sexualita je ovlivňována interakcí biologických, psychologických, sociálních, ekonomických, politických, kulturních, etických, právních, historických, náboženských a duchovních faktorů.

Projevy sexuality souvisí s pohlavním rozmnožováním, genitální a erotickou slastí ze styku, genitálního sebeuspokojování, erotickou láskou a přitažlivostí. V neodborném jazyce je někdy obsah pojmu zužován ještě více, a to pouze na genitální a orgasmické aktivity, lidově sex. Do širší definice patří projevy pohlavní rozdílnosti, které s erotickou slastí bezprostředně nesouvisí (sociální kompetence a empatie). Diskutovaná je také otázka sexuální normality. Souhrnně můžeme říci, že určitým kritériem pro normální sexuální chování je chování, které lidé dělají dobrovolně, nepřináší jim tělesnou nebo duševní újmu a veřejně nepohoršuje.

Přehled pojmů z oblasti sexuologie

Sex se týká těch biologických charakteristik, které definují jedince jako muže nebo ženu, ale sex je často definován spíše jako sexuální aktivita.

Sexualita v českém názvosloví označuje především soubor vlastností a jevů, které vyplývají z pohlavních rozdílů. Jde o anatomické, hormonální a reprodukční rozdíly mezi mužem a ženou (resp. samcem a samicí). V širším slova smyslu jde také o souhrn projevů chování a cítění (resp. reaktivity, tedy dispozice k určitému chování a cítění) vyplývajících z tělesných i psychických rozdílů mezi pohlavími, včetně reprodukčních jevů a aktivit.

Sexuální zdraví je stav fyzického, emocionálního, duševního a sociálního blaha a pro dosažení a pro podporu sexuálního zdraví musí být respektována, chráněna a naplňována sexuální práva všech lidí.

Erotika (z řeckého erós – láska, touha) nebo smyslnost je označení erotické lásky.

Erotologie je zkoumání otázek týkajících se pohlavní lásky a jejích projevů. V současné době je v akademické vědě částečně zahrnuta v sexuologii.

Sexuologie je vědecký obor zabývající se všemi aspekty pohlavního života (fyziologií, lékařskými, pedagogickými, psychologickými, etickými otázkami atd.).

Sexuální výchova je školní předmět, který je vyučován na základních a středních školách. Snahou tohoto předmětu je seznámit budoucí dospělé se základními fakty, které se vztahují k lidské sexualitě a připravit je na zodpovědný sexuální život. Veškeré informace by měly být podávány nezaujatě a pravdivě, bez důrazu na náboženské hledisko, které by ale mělo být uvedeno jako jedna z možností.

Hlavní náplní jsou otázky bezpečného sexuálního života, psychické připravenosti na sex, uvědomění si nebezpečnosti pohlavních chorob, seznámení s jejich dopady, způsoby šíření a možností léčby. Seznámení žáků s možnostmi ochrany (kondomy, stálost sexuálního partnera, pohlavní zdrženlivost atd.), ochrany proti nechtěnému těhotenství v podobě antikoncepce. Navazujícím předmětem, který doplňuje a částečně i rozvíjí sexuální výchovu, je rodinná výchova.

Sexuální výchova představuje nejen přípravu na sexuální život, ale vychovává i k mezilidským a rodinným vztahům. Klade důraz na antikoncepci a prevenci sexuálně přenosných nemocí, ale řeší i psychologické a psychosexuální problémy spojené s každým partnerským soužitím. Odborníci právem poukazují na to, že sexuální výchova představuje širší obsah, než tradiční rodinná výchova, kterou v sobě zahrnuje. Bylo by totiž naivní předpokládat, že třeba problémy předmanželské sexuality, onanie, homosexuality, ale i důrazná prevence sexuálního zneužívání dětí můžeme jednoznačně zahrnout pod pojem rodinná výchova.

Úspěšná sexuální výchova má pozitivní vliv na dítě a jeho citový a sexuální vývoj, je přínosná i pro vzájemný vztah rodičů a dětí, zejména pro rodiče samotné. Sexuální výchova v rodině se uplatňuje od dětství, přes dospívání a její účinky jsou podstatné pro celý život jedince. Jejím úkolem je také ochrana dětí před předčasnou sexualizací a sexuální traumatizací.

Evropské standardy sexuální výchovy by také mohly být cenným nástrojem pro další země mimo Evropu. Mnoho z těchto zemí vzhlíží k Evropě zejména jako k důležitému zdroji, od kterého se může učit a mnoho evropských vlád a nevládních organizací aktivně podporuje tyto země při rozvoji sexuální výchovy.

Doporučená literatura

1.ŠILEROVÁ, L. Sexuální výchova. Praha: Grada Publishing 2003. ISBN 80-247-0291-6

2.UZEL, R. Sexuální výchova. Praha: Vzdělávací institut ochrany dětí 2006. ISBN 80-86991-69-5

3.WEISS, P., a kol. Sexuologie. Praha: Grada Publishing 2010. ISBN 978-80-247-2492-8

4.https://cs.wikipedia.org/wiki/Sexuologie

2Sexuální výchova včera a dnes

Peter Koliba

Současná sexuální výchova je výsledkem mnohaletého historického vývoje, od pohlavní výchovy přes pohlavní osvětu až do dnešní podoby sexuální výchovy. Sex, sexualita a sexuální chování zasahují do života lidí již od nepaměti. Získání a předávání informací o sexuálních praktikách probíhalo v různých formách po celou historii lidstva.

Po nástupu křesťanství byla sexuální výchova po dlouhá staletí ovlivňována touto tradicí, která sexualitu nepřipouštěla a sex dospělých byl oficiálně přípustný pouze v manželském svazku. Šíření křesťanského učení od 9. století n. l. přineslo nejenom náboženská dogmata, víru v jediného boha, ale také jiný pohled na sex a pohlavní styk.

V období první světové války došlo k velkému rozšíření pohlavních nemocí. Jednalo se hlavně o kapavku, měkký vřed a syfilis. To vyvolalo potřebu zvláštního zákona o potírání pohlavních nemocí (zákon č. 241/1922 Sb.), který zrušil nevěstince a zakázal jejich nové zřizování. Významnou roli má po první světové válce stále katolická církev, která hlásá, že cílem pohlavní výchovy je manželství s předchozí pohlavní abstinencí. Ve zdravotnictví se objevují nové vědní obory – sexuologie a sexuální psychologie, které pomáhají vyvracet četné mýty o lidské sexualitě.

V době vzniku Československa v roce 1918 existovalo mnoho sociálních problémů. Větší koncentrace obyvatelstva přinesla další negativní jevy (prostituce, promiskuita, pohlavně přenosné choroby atd.), které bylo nutné řešit. Možná východiska hledalo zdravotnictví, ale i školství. Pohlavní výchova byla zařazena do učebních osnov středních škol až v roce 1919.

Ve dvacátých letech 20. století se začínají objevovat první seriózní vědecké studie lidské sexuality. Rozvoj sexuální výchovy souvisel také s rozvojem české sexuologie, která se zrodila již za první republiky. V tomto období dochází k postupnému odtabuizování lidské sexuality. Sexuální výchova v průběhu 20. století prošla mnohými koncepčními změnami včetně hledání adekvátního názvu, který se změnil například z pohlavní výchovy, výchovy k rodičovství, výchovy k manželství a rodičovství, rodinné a sexuální výchovy, až na současný název sexuální výchova. Jako první se v české škole v období dvacátých a třicátých let 20. století prosadila tzv. výchova pohlavní, která však přímo necílila na všechny věkové stupně dnešní primární školy, ale jen na žáky kolem 12. roku života. K problematice pohlavní výchovy se v této době vyjádřil i prezident T. G. Masaryk v knize „Mravní názory“ z roku 1923, ve které otázku pohlavní výchovy spojoval s rovinou mravní. Podobné názory vyjadřoval i K. Štech ve svém díle „O pohlavní výchově“, ve kterém zdůrazňoval, že cílem pohlavní výchovy je manželství a je nutná pohlavní abstinence před sňatkem. Opačné postoje prezentoval M. Skořepa, podle kterého by pohlavní výchova měla mít trojí úkol. Měla udělit nutné pohlavní poučení, podat dítěti informace o původu člověka a poučit jej o hygieně pohlavního života. V tomto období by měli mít pohlavní výchovu na starosti lékaři, kteří ji ve školách na požádání přednášeli chlapcům či děvčatům a pohlavní výuka se vedla odděleně. Pozitivní byl fakt, že si lidé uvědomovali, že zamlčováním informací přispívají k tomu, že děti získávají nesprávné, nejasné a neadekvátní poznatky z pohlavní výchovy nevhodnou cestou. V roce 1928 bylo na kongresu v Kodani přijato deset bodů o sexuální výchově, jež zdůrazňovaly plánovitou a cílevědomou sexuální výchovu a osvětu. Roku 1928 se Československo stává členem „Světové ligy pro sexuální reformu“.

V době nacistické okupace došlo ke stagnaci vývoje v oblasti sexuální problematiky. Druhá světová válka opět způsobila stejnou situaci jako válka předchozí – prostituce, znásilnění atd. Po válce se školství snaží vrátit na stejnou úroveň, jaká byla před válkou, a pokračovat v tehdejších vizích. Pohlavní výchova byla chápána pouze z hlediska medicínského, a dokonce ji přednášeli lékaři. Po druhé světové válce byla v Československu provedena světově ojedinělá akce v oblasti prevence pohlavních nemocí (v roce 1950 až 1951), během které byli sérologicky na syfilis vyšetřeni všichni obyvatelé ve věku 15 až 40 let. Tak došlo ke zjištění všech případů a k úplné redukci čerstvých onemocnění. Tím se naše země vyhnula explozivnímu nárůstu pohlavních chorob. V roce 1952 byla založena největší globální nevládní organizace na světě, která se zabývá plánováním rodiny a sexuálním a reprodukčním zdravím IPPF (International Planned Parenthood Federation = Mezinárodní federace pro plánované rodičovství). Československo prostřednictvím „Společnosti pro plánování rodiny a sexuální výchovu“ (SPRSV) bylo a je přidruženým členem této organizace.

V západních zemích, díky hnutí „hippies“ na začátku šedesátých let 20. století nastává období uvolnění sexuální morálky, období sexuální volnosti a svobody. O sexu se začíná otevřeně mluvit. Ve školách se mění osnovy, lidská sexualita je sice probírána v rámci přírodopisu, ale jedná se pouze o témata spojitelná s biologií člověka. Jako reakci na časté interrupce a nárůst rozvodovosti Ministerstvo školství a kultury vydává pokyny pro základní školy k realizaci tzv. výchovy k rodičovství. Školy měly ve spolupráci se zdravotníky pořádat besedy a přednášky pro žáky a rodiče, jednalo se však pouze o poučení o anatomii, fyziologii a hygieně. Objevuje se předmět biologie dítěte a školní hygiena. Přes všechna doporučení a snahy stále chyběla ucelená koncepce výuky sexuální výchovy.

V sedmdesátých letech došlo ke zvýšení zájmu o sexuální výchovu. To přispělo k rozvoji koncepce a vypracování zásad výchovy k rodičovství pro všechny stupně základní školy. Došlo k zavedení „Koncepce výchovy k rodičovství na Základní devítileté škole (ZDŠ)“. Sexuální výchova se členila do tří etap, kdy první stupeň ZDŠ spadal do první etapy výchovy k rodičovství (1. až 5. ročník), druhou etapu tvořil 6. až 7. ročník a třetí 8. až 9. ročník. Výchova se soustředila především na prevenci sexuálně přenosných nemocí, ale existovaly i programy zaměřené na informování o antikoncepci podporující plánované rodičovství. K zavedení sexuální výchovy do školních osnov významně přispěla Jaroslava Pondělíčková – Mašlová dílem „O sexuální výchově bez rozpaků“ (1973). Zdůrazňovala, že cílem je mladé lidi a děti vychovávat k potřebě lásky a citu, nikoli jen poučovat. Zdůrazňovala roli rodiny, která dítěti, které ještě není schopno zralé pohlavní a erotické lásky, poskytuje atmosféru důvěry a první příklady. V roce 1984 vydalo ministerstvo školství dokument Zásady a obsahové zaměření výchovy k rodičovství pro střední školy, který zdůrazňoval výchovnou práci školy. V té době se přeceňoval význam školských zařízení a byla opomíjena role rodiny.

Velkou roli v přístupu k sexuální výchově sehrálo rozšíření AIDS. V roce 1981 byl objeven virus HIV a pohlavně přenosná nemoc zvaná AIDS, na kterou dodnes nebyl vynalezen lék, který by ji úplně vyléčil. V rámci sexuální výchovy vznikla potřeba informovat mladé lidi o závažnosti tohoto onemocnění a možnostech prevence. Výchova k manželství a rodičovství byla zařazena do učebních osnov jednotlivých předmětů. Týkalo se to zejména občanské výuky, přírodopisu, pracovního vyučování, ale i českého jazyka, tělesné a sportovní výchovy. Do nových učebních osnov byla zavedena i příprava chlapců na výběr partnerky a výchova ke spoluzodpovědnosti za rodinu. Podíl na výuce mají kromě školy i další organizace, např. Červený kříž a Svaz žen. V tomto období dochází k přeceňování úlohy školy v oblasti sexuální výchovy na úkor rodiny. Bohužel ani všechna opatření nevedla ke zlepšení situace v Československu. Nadále přetrvával vysoký počet interrupcí, rozvodů či promiskuita a sexuální delikvence mládeže. Zavedení sexuální výchovy do škol mělo za cíl zvýšit informovanost o moderních antikoncepčních metodách, především tzv. „antikoncepční pilulky“. To vedlo k osvobození dívek a žen od strachu z nechtěného těhotenství a tím oddělení sexuality od reprodukce. Pozitivem však bylo, že se také začal uplatňovat multidisciplinární přístup. Se změnou politického režimu došlo v médiích k odtabuizování mnohých témat z oblasti lidské sexuality (pedofilie, pornografie atd.). Změny nastaly hlavně v oblasti komerčního sexu (nárůst pouliční prostituce, vznik erotických klubů, sexshopů a erotických telefonních linek, volný prodej pornografie atd.). Média se stala hlavním zdrojem informací mládeže o sexuálních otázkách. Sexuální výchova byla zařazena do vyučovacích předmětů Přírodopis a Rodinná výchova od roku 1996. Jde o multidisciplinární předmět, který v sobě shrnuje poznatky a dovednosti z dalších vyučovacích předmětů. Náplní tohoto předmětu je, aby si žáci uvědomili problémy a potřeby v oblasti zdraví a rodinného života. Aby si osvojili odpovědné chování a uměli se orientovat v konfliktních a krizových situacích, které souvisí se zdravím, mezilidskými vztahy a osobním bezpečím. Obsah rodinné výchovy je společný pro dívky i chlapce.

Po roce 1989 přišlo mnoho reforem a novel v oblasti školství. V této oblasti byl důležitý zákon č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (tzv. školský zákon). Sexuální výchova se nevyučovala jako samostatný předmět, ale jako součást několika vyučovacích předmětů, které se prolínaly. Přesto sexuální výchova narážela na odpor zejména rodičů žáků. Někteří se domnívali, že poskytované informace v rámci školní výuky by jejich dítě mělo dostat později, jinak, nebo dokonce vůbec.

Proto Evropská unie v roce 2009 reagovala na nedostatečnost sexuální výchovy u nás a vyzvala Českou republiku k zintenzivnění výuky v oblasti sexuální výchovy na školách. V roce 2010 Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy (MŠMT) vydalo Doporučení k realizaci sexuální výchovy v základních školách. Materiál je dostupný na webových stránkách MŠMT a je určen vedením škol, metodikům prevence, výchovným poradcům a především pak učitelům, kteří sexuální výchovu učí (Doporučení MŠMT, 2010). Přestože témata sexuální výchovy a jejich obsah tento materiál dostatečně vymezuje, není jasně dána povinnost vyučovat sexuální výchovu na základních školách. Doporučení MŠMT k realizaci sexuální výchovy na základních školách je jen doporučením, a tak je výuka sexuální výchovy pouze v rukách vedení jednotlivých škol a pedagogů, kteří sexuální výchovu do výuky zavedou. Při výběru metod a forem práce vyučující uplatňuje tři základní hlediska:

1.Hledisko biologické a psychologické (obecná, zdravotní, biologická a psychologická stránka sexuální výchovy, respektování věkových zvláštností žáků).

2.Hledisko sociální a etické (vzory chování, které již děti získaly a jejich vztah k etickým normám společnosti).

3.Pedagogicko-didaktické a osobnostně zkušební hledisko (ve smyslu získávání vzorců chování v různých situacích běžného života a jejich ovlivňování pedagogickým působením).

Někdy je sexuální výchova vyučována jako samostatný předmět, ale častěji je součástí jiných předmětů. Sexuální výchova může být vyučována v rámci biologie, občanské výchovy, výuky sociálních schopností a dovedností, výchovy ke zdraví, filozofie, náboženství, jazykové nebo sportovní výchovy. Zastřešující předmět a vzdělávací podklady pro učitele významně ovlivňují její obsah a používané metody. V rámci biologie bude převažovat zaměření sexuální výchovy na fyzické a zdravotní aspekty. Naproti tomu, je-li zastřešující předmět z oblasti humanitních věd, bude více pozornosti věnováno sociálním, interakčním a morálním aspektům. Pro zajištění uceleného přístupu je vhodné jednotlivé oblasti sexuální výchovy svěřit různým učitelům, tím se sexuální výchova stává multidisciplinárním předmětem.

Podstatu a cíle sexuální výchovy tvoří vše, co přispívá k výchově celistvé osobnosti, schopné poznávat a chápat sociální, mravní, psychologické a fyziologické zvláštnosti jedinců podle pohlaví a díky tomu zformovat optimální mezilidské vztahy s lidmi svého i opačného pohlaví.

2.1„Nová“ potřeba sexuální výchovy, nebo potřeba „nové“ sexuální výchovy?

Sexuální morálka v České republice vychází z židovsko-křesťanské tradice, která uznává monogamní heterosexuální partnerský vztah. Sexualita je podle tradiční morální teologie nástroj rozmnožování v manželství, ale také výrazem vzájemné lásky a odevzdanosti.

V současné době je potřeba sexuální výchovy stále aktuální. Dorůstají další generace mladých lidí, a proto kontinuita adekvátní sexuální výchovy je nezbytná. Potřeba sexuální výchovy je potencována vývojem společnosti v posledních letech. Dochází k zásadním společenským změnám – rozvoji komunikačních technologií, sociálních sítí (facebook, twitter atd.) Další změnou je migrace nových populačních skupin z různých kulturních a náboženských prostředí, rychlé šíření nových médií, zejména internetu a technologií mobilních telefonů, šíření HIV/AIDS, rostoucí obavy ze sexuálního zneužívání dětí a adolescentů a také měnící se postoje k sexualitě a konečně i změny v sexuálním chování mladých lidí. Tyto změny vyžadují efektivní strategie také v oblasti edukace a prevence, aby mladí lidé byli schopni vyrovnat se se svou sexualitou bezpečně a uspokojivě. O sexu se vede nejvíce diskuzí, setkáváme se s nimi každý den v médiích, ve škole atd. a to z různých aspektů. Homosexualita a její přiznání je dnes zcela běžné, legitimní je registrované partnerství a diskutuje se otázka adopce pro homosexuální páry. Rozšiřují se erotické online služby přes internet. Existují pilulky pro posílení erekce, operace na zvětšení penisu, nebo na zvětšení prsou, plastickou úpravu rodidel apod. Na druhé straně se zhoršuje kvalita spermatu, roste počet neplodných párů a doba trvání pohlavního styku mezi mužem a ženou se snižuje.

S rozvojem nových komunikačních technologií, především pak s masivním rozšířením internetu v druhé polovině devadesátých let 20. století, souvisí i změny v oblasti sexuality a sexuálního chování ve společnosti. Řada výzkumů a studií z oblasti sexuologie, psychologie či sociologie, se proto zabývá otázkami, jak se mění lidské chování a jednání ve vztahu k ostatním lidem při používání moderních technologií.

Internet je nástrojem pro efektivní komunikaci, mezi jednotlivými uživateli. Přesun nejrůznějších aktivit, včetně těch sexuálních do umělého virtuálního světa přináší jak pozitiva, tak negativa, a ovlivňují tak náš každodenní život.

Základním jevem „virtuálního světa“ je bezesporu anonymita, která vede především k odstraňování zábran. Lidé se schovávají za jinou identitu a mohou se tak, alespoň na chvíli, stát někým, kým by si opravdu přáli být. Anonymita má jak své kladné, tak i záporné stránky. U homosexuálů či transsexuálů tato anonymizace vede k potlačení zábran, může vést k lepšímu sebepřijetí vlastní identity a navázání kontaktů s ostatními členy těchto menšin, případně výměně osobních zkušeností.

Na druhé straně virtuální realita vede k odcizení se reálnému světu a může narušovat navazování běžných partnerských vztahů a přímou komunikaci mezi partnery.

Dalším negativem spojeným s oblastí sexuality a internetu může být nereálnost očekávání ve světě reálném. Jde hlavně o negativní vliv pornografie, která je na internetu lehce dostupná, dále poskytování sexuálních služeb na erotických seznamkách. Masturbační fantazie pak narážejí na tvrdou realitu při sexu s vlastním partnerem, kdy ten se stává „nudným“ ve srovnání s online verzí. Další nemalé riziko je zneužívání anonymity internetového prostředí k velmi závažnému nebezpečí sexuálního zneužívání dětí a dospívajících. Pachatelé se často vydávají za jinou osobu a zneužívají důvěřivost dětí a nedostatečnou kontrolu rodičů. Toto chování pak může u dětí či mladistvých vyvolávat dojem, že komunikují s člověkem, který je jim věkově blízký, ale realita je pak úplně jiná. Takto podvedené děti se pak nemusí zdráhat poskytnout osobní údaje, které po nich pachatel požaduje, a to včetně materiálu se sexuálním obsahem, jako jsou fotky či videa.

Dalším negativním jevem, který souvisí s rozšířením tzv. „chytrých“ mobilních telefonů a tabletů, je tzv. kyberšikana. Jedná se o moderní podobu klasické šikany, kdy prostředky šikanujících jedinců se stávají nejrůznější sociální a komunikační sítě. Tento jev je nebezpečný nejen z pohledu dalšího vývoje šikanované osoby, ale především z pohledu rychlosti a dosahu takto zveřejněných materiálů, které se tak mohou téměř kdykoliv znovu objevit.

Tato oblast by neměla v „moderní“ sexuální výchově chybět, naopak by měla být prioritou, a to už u mladších školáků. Rodiče si často tohoto rizika vůbec nejsou vědomi, proto by o tomto problému měli být více informováni.

Doporučená literatura

1.FIFKOVÁ, H. Sexuální výchova – vybraná témata. MŠMT ve spolupráci s VÚP v Praze 2009. ISBN 978-80-87000-29-8

2.Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy. Doporučení MŠMT k realizaci sexuální výchovy v základních školách. Praha 2009.

3.Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy. Výchova ke zdraví, Sexuální výchova, vybraná témata. Příručka pro učitele. Praha 2009.

4.PASTOR, Z. Sexualita ženy. Praha: Grada Publishing 2007. ISBN 978-80-247-1989-4

5.PONDĚLÍČEK, I., PONDĚLÍČKOVÁ – MAŠLOVÁ, J. Jak (se) lidé milují. Praha: SNTL – Státní nakladatelství technické literatury 1990. ISBN 978-80-03-00599-X

6.RAŠKOVÁ, M. Sexuální výchova ve školních vzdělávacích programech pro předškolní a primární vzdělávání. Olomouc: Univerzita Palackého 2016; 119–126. ISBN 978-80-244-5025-4

7.TURČAN, P., POKORNÝ, P., FAIT, T. Sexuologie pro urology a gynekology. Praha: Maxdorf 2012. ISBN 978-80-7345-291-9

8.WEISS, P., a kol. Sexuologie. Praha: Grada Publishing 2010. ISBN 978-80-247-2492-8

9.ZVĚŘINA, K. Lékařská sexuologie. Praha: Univerzita Karlova 2012. ISBN 978-80-246-2049-7

3Metodika výuky sexuální výchovy

Markéta Dibonová

Sexuální výchova představuje soubor informací a poznatků předávaných populaci, které se týkají přípravy na sexuální život, vychovávání k partnerským a rodinným vztahům, poučení o antikoncepci, prevence pohlavně přenosných onemocnění a řešení psychologických a psychosexuálních problémů jedinců. V popředí sexuální výchovy stojí posílení vlastní identity, získání jazykových a komunikačních dovedností, věcnost, sociální a etické normy, média, kulturní a náboženské znalosti a učení skrze vztahy.

Zároveň sexualita slouží životu a jeho rozvoji, je základem pro identitu člověka, výrazem lásky a znamením spojení, zdrojem života a štěstí, týká se vztahu k sobě samému i k druhým. Sexuální výchova pomáhá vyvíjejícím se dětem a adolescentům porozumět pochodům v jejich těle (vývoj pohlavních orgánů, hormonální změny) a psychice (změna vnímání okolí). Pomáhá objevit vlastní sexualitu jako zdroj pro osobní rozvoj. Dospívající dívky jsou informovány o přirozeném průběhu ženského cyklu, učí se vážit si své ženskosti a plodnosti, jsou vychovávány k mateřství. Sexuální výchova předává dospívajícím témata lásky a plodnosti v přirozených souvislostech a klade důraz na vývoj věrných partnerských vztahů, manželství a rodiny. V některých evropských zemích se dokonce nazývá výchovou k mezilidským vztahům a ke komunikaci. Dospívajícím je předkládáno převzetí vlastní zodpovědnosti za své sexuální aktivity.

Stanovy sexuální výchovy jsou zpracovány Mezinárodní federací pro plánované rodičovství (IPPF) a Světovou zdravotnickou organizací (WHO). WHO vydala Standardy pro sexuální výchovu v Evropě, ze kterých by mělo být ve vyspělých zemích čerpáno. V České republice existují dokumenty vydány Ministerstvem školství, mládeže a tělovýchovy, které podávají výklad o výuce sexuální výchovy v rámci předmětu Výchova ke zdraví. Kapitola přináší shrnutí dokumentů s ohledem na metodiku výuky tohoto předmětu.

3.1Definice pojmů dle WHO

Pohlaví odpovídá charakteristickým biologickým vlastnostem, které definují člověka všeobecně jako ženu nebo muže.

Sexualita je ústředním aspektem lidského bytí po celý život a zahrnuje pohlaví, pohlavní identitu a pohlavní roli, sexuální orientaci, erotiku, potěšení, intimitu a reprodukci. Sexualita je prožívána a vyjadřována v myšlenkách, fantaziích, tužbách, přesvědčeních, postojích, hodnotách, chování, praktikách, rolích a vztazích. Zatímco sexualita může zahrnovat všechny tyto rozměry, ne všechny z nich jsou vždy prožívány a vyjádřeny. Sexualita je ovlivněna interakcí biologických, psychologických, sociálních, ekonomických, politických, etických, právních, historických, náboženských a duchovních faktorů (WHO, 2006).

Sexuální zdraví je stav fyzické, emocionální, mentální a sociální pohody ve vztahu k sexualitě, není to pouze nepřítomnost nemoci, poruchy funkce nebo vady. Sexuální zdraví vyžaduje pozitivní a ohleduplný přístup k sexualitě a sexuálním vztahům, stejně jako možnost mít příjemné a bezpečné sexuální zkušenosti, bez nátlaku, diskriminace a násilí. Má-li být dosaženo a udržováno sexuální zdraví, musí být respektována, chráněna a naplňována sexuální práva osob (WHO, 2002).

Sexuální práva zahrnují zejména právo na informaci a vzdělání. Zahrnují lidská práva, která jsou už zohledněna v národních zákonech, mezinárodních dokumentech pro lidská práva a dalších schválených rozhodnutích. Bez nátlaku, násilí a diskriminace mají všechny osoby právo:

•na nejvyšší možnou dosažitelnou úroveň sexuálního zdraví, vč. přístupu ke zdravotnickým službám sexuální a reprodukční péče

•hledat a získat důležité informace související se sexualitou

•na vzdělávání v oblasti sexuality

•na respekt k tělesné integritě

•na volbu partnera

•rozhodnout se, zda být či nebýt sexuálně aktivní

•na sexuální vztahy na základě vzájemné dohody

•na manželství uzavřené na základě vzájemné dohody

•rozhodnout se, zda mít či nemít děti a kdy

•vést uspokojující, bezpečný a potěšující sexuální život

Zodpovědné uplatňování lidských práv vyžaduje, aby každý člověk respektoval práva ostatních (WHO, 2006).

Zmíněná práva jsou formulována s ohledem na dospělé osoby. Právo dítěte na informace bylo uznáno v dokumentu OSN Úmluva o právech dítěte.

Sexuální výchova znamená učení se o kognitivních, emocionálních, sociálních, interakčních a fyzických aspektech sexuality. Začíná brzy v dětství a pokračuje v období adolescence a dospělosti. U dětí a mladých lidí je jejím cílem podpora a ochrana sexuálního vývoje. Postupně vybavuje a posiluje děti a mladé lidi informacemi, schopnostmi a pozitivními hodnotami, aby pochopili a užívali si svou sexualitu a měli bezpečné a naplňující vztahy. Také je vede k zodpovědnosti za svou vlastní sexualitu a za sexuální zdraví a pocit pohody ostatních lidí. Dává jim možnost volby, což zvyšuje kvalitu jejich života a umožňuje jim přispět ke zkvalitnění společnosti. Všechny děti a mladí lidé mají právo na přístup k věku přiměřené sexuální výchově. V této definici je primárním cílem pohlížet na sexualitu jako na pozitivní lidský potenciál a zdroj uspokojení a potěšení. Zřetelná potřeba rozvíjet znalosti a dovednosti k tomu, aby se předešlo sexuálním nemocem, je v tomto celkově pozitivním přístupu na druhém místě. Sexuální výchova by měla být dále založena na mezinárodně uznávaných lidských právech, zejména na právu vědět, jak předcházet onemocněním (WHO, 2010).

3.2Zásady sexuální výchovy

Je přiměřená věku, společnosti, respektuje pohlaví a život mladých lidí. Zohledňuje lidská práva a zakládá se na celkovém konceptu duševní i fyzické pohody. Nediskriminuje, bere v potaz rovnost pohlaví a přijetí rozdílností, posiluje jednotlivce i komunitu, předává vědecky přesné informace. Usiluje o toleranci a ohleduplné postoje k různým formám sexuality, respekt k sexuální odlišnosti, uvědomování si vlastního těla a jeho poznání. Podává informace o pohlavně přenosných nemocích, přístupu k poradenským a zdravotnickým službám. Podporuje v dětech a dospívajících respekt k potřebám druhého, vytváření rovnocenných vztahů. Zasluhuje se o prevenci zneužívání a násilí. V neposlední řadě podporuje své „posluchače“ ve schopnostech naprosto otevřeně mluvit o své sexualitě, potřebách, emocích a vztazích a napomáhá s potřebnou jazykovou a komunikační výbavou.

3.3Předávání sexuální výchovy

Sexuální výchova je předávána rodiči, školami, náboženskými a kulturními organizacemi, sociálními pracovníky, zdravotnickým personálem a samotnými mladými lidmi. Nejdůležitějším bodem je systém dobré spolupráce mezi jednotlivými partnery, kteří se výuky účastní. Dle WHO je vhodné předávat informace sexuální výchovy v celém jejím pozitivním pojetí i dětem do 4 let v rámci jejich správného psychosexuálního vývoje. Přirozený způsob výuky může být doplněn aktivním způsobem učení, aby dítě vnímalo sexualitu jako „normální téma“ již od útlého dětství.

Mladí lidé jsou bráni jako důležitá cílová skupina a také jako vlivný partner. Spoluúčast žáků při organizaci a výuce zajišťuje, že jsou brány v potaz jejich vlastní potřeby a nejedná se pouze o „monolog učitele“. Hovoříme pak o tzv. vrstevnickém vzdělávání, které je předáváno „mladým mladými“, kteří by ale měli být speciálně vyškoleni. Důležité je průběžné předávání informací s ohledem na věk, psychický vývoj lidského jedince a na vývoj jeho sexuality v celém životě. V každé fázi vývoje by se měly informace předávat co nejvíce interaktivně s cílovou skupinou.

Ve školách by mělo být zajištěno interdisciplinární propojení sexuální výchovy napříč různými předměty s orientací na souvislosti, napojení na prostředí žáků a jejich zkušenosti, měla by být zajištěna spolupráce i s mimoškolními institucemi a partnery. Měly by být vybrány adekvátní výukové metody respektující genderové rozdíly (vytvoření dvou skupin žáků, možnost komunikace s učiteli obou pohlaví). Škola by měla budovat spolupráci s komunitami a rodiči, aby mohli včas vyjádřit své přání, názory a výhrady.

Vzdělavatelé by měli být náležitě proškoleni, předávat faktické a ověřené informace. Adekvátní proškolenost souvisí i s úrovní instituce, kde se sexuální výchova vyučuje (jinak proškolit učitelky v mateřské škole, lektory na střední škole apod.). Lektoři by měli být schopni vysvětlit i základní lidská práva, která s problematikou sexuální výchovy úzce souvisí.

WHO navrhuje „matici“ edukace sexuální výchovy, která je rozdělena pro všechny věkové skupiny od narození do 15 a více let. Předkládá systematický přehled, jak adekvátně vysvětlovat danou problematiku a odpovídat na otázky týkající se sexuality v různém věku jedince. Tato matice je k dohledání ve „Standardech pro sexuální výchovu v Evropě“. Hlavními kategoriemi, na které je nutné se zaměřit, jsou:

•lidské tělo a vývoj člověka

•plodnost a rozmnožování

•sexualita

•emoce

•vztahy a životní styl

•sexualita, zdraví a pocit pohody

•sexualita a práva

•sociální a kulturní faktory ovlivňující sexualitu

3.4Sexuální výchova v České republice

V České republice není sexuální výchova samostatným povinným předmětem, ale vyučuje se jako součást předmětu „Výchova ke zdraví“. Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy vydalo „Doporučení MŠMT k realizaci sexuální výchovy na základních školách“ a příručku určenou učitelům s názvem „Sexuální výchova – vybraná témata“ v rámci předmětu „Výchova ke zdraví“. Tyto dokumenty představují ucelenou koncepci pojetí sexuální výchovy v naší republice. Prezentují nároky na učitele poskytující informace v oblasti sexuální výchovy, organizační podmínky, formy a metody výuky, didaktické náměty. Doporučují, aby sexuální výchova ve školách navazovala na tu v rodině, rozšiřovala ji a prohlubovala, kladou důraz na rodinu jako hlavního zprostředkovatele těchto informací a na spolupráci s rodiči. Určují specifika sexuální výchovy u žáků se speciálními vzdělávacími potřebami, berou v potaz genderové aspekty sexuální výchovy. V neposlední řadě komponují základní osnovy a témata a stanovují jejich rozsah, poskytují přehledné a faktické informace pro učitele. Z vybraných témat možno zmínit ochranu reprodukčního zdraví mladistvých, nemoci přenosné pohlavním stykem, sexuální orientace, sexuální deviace, sexuální dysfunkce, sexuální legislativa, sexuální média apod. Podrobněji jsou tato doporučení a výuka sexuální výchovy probrány v dalších kapitolách.

Doporučená literatura

1.Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy. Doporučení MŠMT k realizaci sexuální výchovy v základních školách. Praha 2009.

2.Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy. Výchova ke zdraví, Sexuální výchova, vybraná témata. Příručka pro učitele. Praha 2009.

3.Regionální kancelář WHO pro Evropu a BZgA, Federální centrum pro zdravotní výchovu, BZgA, Standardy pro sexuální výchovu v Evropě. Kolín 2010.

4.UZEL, R. Sexuální výchova. Praha: Vzdělávací institut ochrany dětí 2006. ISBN 80-86991-69-5

4Lékařská sexuologie

Peter Koliba

Lékařská sexuologie se zabývá diagnostikou, terapií, posuzováním a prevencí sexuálních poruch. Lékařská sexuologie má styčné body s dalšími lékařskými obory, zejména psychiatrií, gynekologií, urologií, reprodukční medicínou, dermatovenerologií, endokrinologií, genetikou. Cílem lékařské sexuologie je naplnění postulátů Světové zdravotnické organizace (WHO) ve vztahu k sexuálnímu zdraví a Deklarace sexuálních práv podle Světové sexuologické asociace (WAS) z roku 1999. Sexualita je nedílnou součástí každé lidské bytosti. Její plný vývoj souvisí s uspokojováním základních lidských potřeb. V průběhu 20. století přestala být sexualita tabuizovanou oblastí. S tím se postupně rozvíjí a nabývá svébytnosti věda, která se sexualitou zabývá – sexuologie. Lékařská sexuologie má v České republice historickou světovou prioritu. Sexuologický ústav byl při Lékařské fakultě Karlovy univerzity v Praze zřízen již v roce 1921. Lékařská sexuologie se zabývá lidskou sexualitou, a to jak fyziologickou, tak také sexuologickou patologií. Sexuologie není jednotnou disciplínou, k lidské sexualitě lze přistupovat z pozic různých vědních oborů – práva, etnologie, antropologie, sociologie, psychologie či medicíny. Předmětem lékařské sexuologie je oblast funkčních sexuálních poruch muže i ženy, poruchy v partnerském vztahu, které se promítají do sexuální oblasti, dále diagnostika a případně léčba poruch sexuální preference, diagnostika a léčba poruch sexuální identifikace. V širším slova smyslu zde patří také problematika plánovaného rodičovství – antikoncepce a umělé oplodnění.

Lékařská sexuologie se zabývá:

a)diagnostikou a léčbou sexuálních dysfunkcí psychogenních i organických (například poruchy erekce a ejakulace u mužů, dyspareunie a vaginismus u žen)

b)zabývá se také souvisejícími partnerskými a manželskými problémy

c)rozvíjí párovou nácvikovou léčbu sexuálních dysfunkcí

d)sexoterapií

e)diagnostikou a léčbou problémů se sexuální identifikací a orientací

f)diagnostikou a léčbou sexuálních parafilií

g)vyšetřováním, posuzováním a ochranným léčením sexuálních delikventů

h)vyšetřováním, posuzováním a terapií obětí sexuálních deliktů

i)vyšetřováním a terapií poruch plodnosti muže

j)diagnostikou a terapií neplodného páru, je-li příčina na straně muže

k)vyšetřováním a terapií poruch sexuálního chování v dětství

l)vyšetřováním a poradenstvím u osob s poruchami somatosexuálního vývoje

m) vyšetřováním a léčbou sexuálních poruch a sexuálních problémů chronicky duševně a tělesně nemocných a handicapovaných osob

n)sexuologickým vyšetřováním a poradenstvím v souvislosti s HIV/AIDS a jinými sexuálně přenosnými nemocemi

o)poradenstvím v oblasti antikoncepce a plánovaného rodičovství

p)sexuální výchovou dětí, mládeže i dospělých, doškolováním pedagogů všech stupňů škol v sexuální výchově, doškolováním sociálních pracovníků, kurátorů a soudních probačních úředníků v sexuální problematice

Základní obory, na které obor navazuje, jsou psychiatrie, gynekologie a urologie, případně další lékařské vzdělání: endokrinologie, venerologie. K naplnění uvedených cílů využívá sexuologie diagnostické a terapeutické postupy biologické, psychologické, sociální a rehabilitační. Všechny tyto postupy musí být aplikovány tak, aby byla respektována lidská práva a důstojnost vyšetřovaných a léčených subjektů. Veškerá rozhodování v diagnostice a terapii musí být činěna v souladu s platnými zákony a etickými normami.

Důležitou roli má v tomto oboru Sexuologická společnost ČLS JEP, která sdružuje sexuology i odborníky jiných oborů se zájmem o tuto problematiku. Podílí se velkou měrou na zvyšování úrovně odborných znalostí svých členů, zajišťuje a garantuje pořádání odborných sympozií a seminářů. Sexuologická společnost je aktivním členem ČLS JEP a účastní se její činnosti v rámci různých institucí. Společnost se dále spolupodílí na vypracovávání odborných i etických standardů oboru lékařské sexuologie.

Vyšetření v sexuologii se zaměřuje na exploraci problému, formou řízeného rozhovoru, zaměřeného na sexuální problém, s cílem objasnit případné obtíže. Dále se používají dotazníky (SFM, SFŽ, ASEX, CSFQ, UKU, IIEF). Součástí je psychologické vyšetření, případně tělesné vyšetření. Kromě prohlídky celého těla a posouzení vývoje sekundárních pohlavních znaků je vhodné odborné gynekologické vyšetření (u žen), případně urologické vyšetření (u mužů). Ze speciálních metod měření v sexuologii se používá tzv. Hynieho testimetr, nebo plethysmografické vyšetření (PPG, VPG), které ovšem nemá charakter „sexuologického EKG“.

V posuzování jedince se snažíme zjistit, jakou má klient pohlavní identifikaci, pohlavní orientaci – heterosexuální, resp. homosexuální.

Sexuologická péče zahrnuje diagnostiku a léčbu sexuálních dysfunkcí (snížená sexuální touha, nedostatečné sexuální vzrušení, problémy s orgasmem a jiné), diagnostiku a léčbu bolesti při pohlavním styku, terapie vaginismu, péči o zneužité a týrané ženy. Dále poradenství v oblasti poruch sexuální identity, orientace a preference, sexuální problémy žen v důsledku základního onemocnění (onkologické pacientky, ženy s poruchami udržení moči, stavy po gynekologických operacích, posttraumatické sexuální dysfunkce, psychoterapii sexuálních problémů) a řeší také dětské sexuální problémy, včetně rizikového sexuálního chování u dětí a mladistvých.

Soudní sexuologie je obor, který se zabývá soudně znaleckými posudky sexuálně motivovaných trestných činů, sexuálními deviacemi či poruchami sexuální identity.

Mezi prvními průkopníky vědeckého zkoumání lidské sexuality byl americký biolog, profesor entomologie a zoologie Alfred Charles Kinsey, který v roce 1947 založil Institut pro výzkum sexu. Kinsey je obecně považován za zakladatele americké sexuologie. Publikoval dva svazky o sexuálním chování u ženy a muže (známé jako Kinseyovy zprávy), a to v roce 1948 a 1953. Kinseyova práce zkoumala především četnost, s jakou se v populaci vyskytovalo určité chování a vycházelo z osobních rozhovorů a nikoliv z laboratorních pozorování.

Daleko konkrétnější zkoumání lidské sexuality provedli gynekolog Dr. William Masters a psycholožka Virginia Johnsonová. Byli autoři rozsáhlého výzkumu lidské sexuality od roku 1957 až do devadesátých let 20. století. Masters a Johnsonová studovali na rozdíl od Kinseyho strukturu, psychologii a fyziologii sexuálního chování prostřednictvím sledování a měření masturbace a sexuálního styku v laboratoři a studovali genitální anatomii a fyziologii při pohlavním styku. Práce Masters a Johnsonové začala na oddělení porodnictví a gynekologie na Washingtonské univerzitě v St. Louis a pokračovala v nezávislé neziskové výzkumné instituci, kterou založili v roce 1964. Výzkum sexuality probíhal zpočátku v utajení. Společná studie páru narážela na prudérnost doby, a to i v lékařském prostředí. Měla ovšem obrovský význam, protože vysvětlila mimo jiné fyziologii orgasmu a objevila pro lidstvo do té doby neznámá fakta v oblasti intimity. Masters překvapivě zjistil, že ženy často svůj orgasmus předstírají. Stranou nezůstávali ani strasti homosexuálů, kteří své zaměření museli skrývat, případně se jej snažili drasticky „léčit“. Masters a Johnsonová se svým výzkumem podíleli na tzv. sexuální revoluci. Položili základy teorie lidského sexuálního chování tím, že byly poprvé objektivně popsány psychologické a fyziologické reakce na sexuální dráždění. Masters a Johnsonová vyhodnotili své poznatky a závěry, přičemž konstatovali, že pohlavní styk je zdravá a zcela přirozená činnost, která je vhodným zdrojem potěšení a intimity člověka.

Psychologie vymezuje sexualitu jako „souhrn projevů lidského chování a cítění vyplývající z tělesných a psychických rozdílů mezi pohlavími, zahrnuje rozdíly anatomické, hormonální, reprodukční, i rozdílné sociální role získané učením, též fyziologické uspokojení a psychická slast spojená se sexuálními aktivitami sbližování, vzrušení, spojení“. Sexuální pudy jsou zcela přirozené již od narození každého jedince. (Sigmund Freud: Teorie psychoanalýzy.)

Sexuální vzrušení člověka je souhrn projevů, ukazujících na připravenost k pohlavnímu styku. Lidé na sexuální stimulaci reagují řadou vaskulárních, nervových, psychických a místních genitálních reakcí. Tyto reakce jsou ovlivněny celou řadou faktorů, jako jsou emoce, prožívání, kultura, výchova, kognitivní a interpersonální vlivy. Jednotlivé reakce na sexuální stimulaci se mohou lišit u každého jedince v závislosti na jeho individuální situaci.

Vždy je důležité z hlediska normality sexuálního zájmu, zda jedinec preferuje dospělý objekt, s respektováním vzájemné dobrovolnosti a zda preferuje adekvátní sexuální techniky.

Existuje více než 500 odchylek od tohoto modelu. Některé jsou jistou formou fetišismu. Fetišismus je erotické zaměření na určité druhy předmětů (např. prádlo, boty…) či části těla (např. nohy, prsa…). Je to forma parafilie (viz kapitola 16). Původ slova fetiš pochází z portugalského výrazu fetico, který označuje umělecký artefakt se symbolickým erotickým významem. Jde o užívání neživých objektů jako podnětu pro sexuální vzrušení a uspokojení. Podle Sigmunda Freuda je sexuální fetišismus jistou perverzí libida, které se zaměřuje na náhradní objekty (prádlo apod.). Jako příklad uvádíme některé formy:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sexuální výchova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.