HOST

HOME FIRE

Copyright © 2017 by Kamila Shamsie

Translation © Tereza Marková Vlášková, 2020

Cover by Greg Heinimann

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2020
(elektronické vydání)

Vychází za finanční podpory Ministerstva kultury ČR

ISBN 978-80-275-0268-4 (PDF)

ISBN 978-80-275-0269-1 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0270-7 (MobiPocket)

Gillian Slovové

Hrozí bratru od nepřátel zlo.

Sofoklés: Antigona
(překlad Ferdinand Stiebitz)

ISMA

1

Isma nestihne svůj let. Letenka jí propadne bez náhrady, aerolinky totiž nejsou zodpovědné za to, když někdo dorazí na letiště s tříhodinovým předstihem, ale ostraha ho odvede do výslechové místnosti. Isma s výslechem počítala, nečekala však, že mu bude předcházet několikahodinové čekání ani že bude prohlídka kufru natolik ponižující. Dala si pozor, aby si nezabalila nic, čím by si o nějaký ten komentář nebo otázky přímo říkala (nechala doma korán, rodinné fotky i knížky ze svého studijního oboru), bezpečnostní pracovnice ale stejně vzala do ruky každý jednotlivý kousek jejího oblečení a promnula ho mezi prsty, ne snad proto, že by hledala skryté kapsičky, ale spíš jako by posuzovala kvalitu látky. Nakonec sáhla po značkové péřové bundě, kterou si Isma po příchodu do místnosti přeloženou přehodila přes opěradlo židle, a štítivě ji za ramena zvedla do vzduchu.

„Ta není vaše,“ prohlásila a Isma si byla jistá, že tím nechtěla říct vy byste potřebovala aspoň o číslo menší, ale někdo, jako jste vy, by se na takhle hezkou bundu nezmohl.

„Pracovala jsem dřív v čistírně. Zákaznice už ji nechtěla, když ten flek nešel vyčistit.“ Ukázala na mastnou skvrnu na jedné z kapes.

„A ví o tom vedoucí, že jste si ji vzala?“

„Vedoucí jsem byla já.“

„Vy jste byla vedoucí čistírny a teď si letíte udělat doktorát ze sociologie do Spojených států, do Amherstu?“

„Ano.“

„Jak je to možné?“

„Když jsem dokončila magistra, nečekaně jsme s mými sourozenci osiřeli. Jsou to dvojčata, tehdy jim bylo teprve dvanáct. Vzala jsem první práci, na kterou jsem narazila. Teď už jsou dospělí a já můžu navázat tam, kde jsem skončila.“

„Chcete navázat tam, kde jste skončila… ve Spojených státech, v Amherstu.“

„Kde jsem skončila se studiem, abych byla přesnější. Učí tam na univerzitě vedoucí mojí diplomky z londýnské ekonomky. Jmenuje se Hira Shahová. Klidně jí zavolejte. Budu nějakou dobu bydlet u ní, než si najdu něco vlastního.“

„V Amherstu.“

„Ne. Totiž — nevím. Pardon, teď si nejsem jistá, jestli se ptáte, kde bydlí ona, nebo kde budu hledat byt já. Vedoucí žije v Northamptonu, to je od Amherstu kousek. A já budu hledat všude v okolí, určitě najdu něco, co mi bude vyhovovat. Možná to bude přímo v Amherstu, možná taky ne. Už mám pár nabídek od realitek uložených v mobilu. Ale ten teď máte vy.“ Silou vůle se zarazila. S touhle strategií se Isma u bezpečnostních pracovníků nesetkala poprvé — sice dala bezpečnostní pracovnici na její otázku jasnou odpověď, ale ona se v ní svým mlčením snažila vyvolat dojem, že jí toho musí říct víc. A čím víc toho člověk řekne, tím provinileji zní.

Žena hodila bundu na hromadu k ostatnímu oblečení a botám a řekla Ismě, ať ještě počká. Což bylo před drahnou chvílí. Ostatní cestující už určitě nastupují do letadla. Isma přejela pohledem po svém kufru. Když bezpečnostní pracovnice odešla, zase si všechno zabalila, a od té doby v ní hlodaly obavy, jestli se tím náhodou nedopustila přestupku, když to udělala bez dovolení. Měla by zase všechno jen tak halabala vyházet ven, nebo by to tím akorát zhoršila? Vstala, rozepnula zip a kufr rozevřela, aby bylo vidět dovnitř.

Do místnosti vešel jakýsi pán s jejím pasem, notebookem a mobilem. Isma v duchu maličko zajásala, jenže on si odtáhl židli, pokynul jí, ať se taky posadí, a položil na stůl nahrávací zařízení.

„Považujete se za Britku?“ zeptal se.

„Já jsem Britka.“

„Ale považujete se za ni?“

„Žiju tady od narození.“ Chtěla tím říct, že neexistuje jiná země, jejíž součástí by si připadala, vyznělo to ale, jako by se snažila vyhnout odpovědi.

Strávila tam ještě skoro dvě hodiny. Vyslýchajícího zajímal její názor na šíity, homosexuály, královnu, demokracii, Jamieho Olivera, invazi do Iráku, Izrael, sebevražedné atentátníky a internetové seznamky. Po počátečním debaklu ohledně jejího vlasteneckého cítění se Ismě dařilo odpovídat stejně, jako když si to předem nacvičovala s Aneekou v roli letištní ochranky — i jí předtím odpovídala tak, jako by měla co do činění se zákaznicí pochybné politické příslušnosti, o kterou nechce přijít tím, že bude hlásat pravý opak, ale zároveň ani nevidí důvod, proč jí lhát. („Když lidi mluví o nepřátelství mezi šíity a sunnity, obvykle se soustředí na konkrétní případ politické nerovnováhy moci, třeba na Irák nebo Sýrii, ale já jakožto Britka nedělám mezi muslimy rozdíly.“ „Okupace cizího území v zásadě problémy spíš vyvolává, než že by je řešila,“ — tahle odpověď jí posloužila jak u otázek k Iráku, tak k Izraeli. „Zabíjet civilisty je hřích. A to platí o sebevražedných atentátnících, leteckém bombardování i náletech dronů.“) Mezi každou odpovědí a další otázkou nastalo ticho, během něhož se vyslýchající za neustálého ťukání do kláves probíral historií Ismina prohlížeče. Dozvěděl se tak, že ji zajímá rodinný stav herce z jistého populárního seriálu, že jí hidžáb nebrání v tom, aby si kupovala drahou kosmetiku slibující zkrocení jemných kudrnatých vlasů, i že si vyhledávala rady, „jak vést zdvořilostní konverzaci s Američany“.

„Víš, že se nemusíš chovat tak servilně,“ usměrňovala ji během společného nácviku Aneeka. Její ani ne devatenáctiletá sestra uplatňující logiku studentky práv, která věděla všechno o právech a nic o tom, jak choulostivé je její postavení ve světě. „Tak třeba když se tě zeptají na královnu, stačí říct: ‚Jsem Asiatka, takže se mi moc líbí ty její barvičky.‘ Musíš jim dát aspoň trochu najevo, že celým tím procesem opovrhuješ.“ Isma však místo toho odpověděla: „Její Veličenstvo má můj obdiv za to, s jakou oddaností přistupuje ke svému úřadu.“ Stejně ji ale uklidňovalo, když v duchu slyšela sestřiny odpovědi a to její triumfální „Ha!“, jakmile zazněla otázka, kterou na rozdíl od Ismy předvídala, například ta s Jamiem Oliverem. No, pokud ji nenechají nastoupit do tohohle letadla ani do žádného dalšího, prostě se vrátí domů za Aneekou, což polovina Ismina srdce tak jako tak považovala za svoji povinnost. Těžko říct, jak velká část sestřina srdce toužila po tom samém — Aneeka zarputile protestovala proti tomu, aby Isma na svých plánech se studiem cokoliv měnila, a nejspíš ani sama nevěděla, jestli tak činí z nesobeckosti, nebo proto, že chce mít klid. Ismě v hlavě zablikalo varovné světýlko, že se na povrch pokouší prodrat myšlenka na Parvaize, a ona ji silou svého odhodlání už nikdy na něj nemyslet ihned potlačila.

Nakonec se znovu otevřely dveře a dovnitř vstoupila bezpečnostní pracovnice z počátku výslechu. Možná jí přišla pokládat otázky o rodině, ty, na které se odpovídá nejhůř a které Ismu při nácviku se sestrou vyčerpávaly ze všech nejvíc.

„Promiňte,“ omluvila se žena nepřesvědčivě. „Museli jsme počkat, až se v Americe proberou a potvrdí nám pár drobností k vašemu studentskému vízu. Všechno je v pořádku. Tumáte.“ S velkorysým výrazem podala Ismě obdélníkový ústřižek z tvrdého papíru. Palubní lístek do letadla, které už stejně bylo dávno pryč.

Isma nejistě vstala — měla v chodidlech mravence, protože se bála protáhnout si pod stolem nohy, aby omylem nenakopla vyslýchajícího strážníka. Postavila kufr na kolečka a cestou z místnosti ještě té ženě, jejíž otisky prstů teď měla na svém spodním prádle, beze stopy sarkasmu v hlase poděkovala.

Zima se jí vrhla na každičký kousek odhalené kůže a pak se probojovala i vrstvami oblečení. Isma otevřela ústa, zaklonila hlavu a vdechovala vzduch, až měla znecitlivělé rty a trnuly jí zuby. Vše kolem pokrývala lesklá vrstva zmrzlého sněhu odrážející světla terminálu. Isma nechala kufr u doktorky Hiry Shahové, která strávila dvě hodiny na cestě přes Massachusetts, aby ji vyzvedla na loganském letišti, a sama přešla k závěji u kraje parkoviště, sundala si rukavice a zabořila do ní konečky prstů. Zmrzlá krusta se zpočátku vzpouzela, pak to ale vzdala a Isminy prsty zajely do měkčích spodních vrstev. Slízla si sníh z dlaně, měla v puse sucho. Slečna za zákaznickou přepážkou na Heathrow (muslimka) ji zdarma přesunula na další let. Isma se celou cestu děsila výslechu, jaký ji určitě bude čekat v Bostonu, byla si jistá, že ji buď zadrží, nebo rovnou pošlou zpátky do Londýna. Imigrační pracovník se jí ale jenom zeptal, kde bude studovat, poznamenal o univerzitním basketbalovém týmu cosi, čemu sice nerozuměla, ale snažila se tvářit zaujatě, a mávnutím ruky ji pustil dál. A potom vyšla z příletové haly a tam stála doktorka Shahová, její mentorka a zachránkyně, stále stejná jako v dobách Ismina magisterského studia, jen s pár stříbrnými pramínky navíc v nakrátko zastřižených tmavých vlasech. Doktorka na ni přátelsky zamávala a Isma se v tu chvíli dokázala plně vcítit do dávných cestujících, kteří zrovna vystoupali na palubu, spatřili před sebou pozvednutou ruku sochy Svobody a uvědomili si, že to zvládli, že bude všechno v pořádku.

Dokud jí v holé ruce zbývalo aspoň trochu citu, vyťukala do mobilu zprávu: Jsem tu. Bezpečnostní kontrola bez problémů. Dr. Shahová už na mě čeká. Jak se vede tobě?

Sestra odepsala: Teď už dobrý, když vím, že tě pustili, teta Naseem se může přestat modlit a já si můžu konečně sednout.

Vážně je všechno ok?

Přestaň si o mě dělat starosti. Teď se starej hlavně o sebe — to bych si přála ze všeho nejvíc.

Parkoviště plné obřích sebevědomých vozů, široké bulváry v dáli, světla zářící, kam jen oko dohlédlo, ještě znásobená zrcadlením skel a sněhu. Následoval jistý krok, neochvějná odhodlanost a (onoho prvního dne roku 2015) příslib nového začátku.

Isma se probudila za světla zrovna ve chvíli, kdy z oblohy seskočili dva lidé a se zářivou barvou vzdouvající se jim nad hlavami padali přímo na ni.

Když ji Hira Shahová hned nazítří po příletu do Ameriky vzala na prohlídku této garsonky, vynášel majitel střešní okno do nebes jakožto jedinečný prvek, aby odpoutal jejich pozornost od provlhlé vestavěné skříně, a sliboval Ismě komety a zatmění Měsíce. Isma měla po tom výslechu na Heathrow ještě pořád nervy na pochodu a nedokázala myslet na nic jiného než na to, jak po nebi krouží sledovací satelity, a tak garsonku odmítla. Další prohlídky toho dne jí však ozřejmily, že si nic hezčího dovolit nemůže, leda by na sebe byla ochotná uvalit břímě v podobě spolubydlícího. Teď, po zhruba deseti týdnech, už se dokázala v posteli protáhnout s vědomím, že je pouhou nepozorovanou pozorující. Parašutisté se pohybovali zdánlivě neskutečně pomalu, odstíny zlaté a červené snášející se po větru. Takové siluety lidí padajících z nebe by v dějinách byly povětšinou označené za anděly, bohy či démony, nebo za Ikara řítícího se k zemi a jeho otce Daidala, letícího příliš pomalu, než aby svého domýšlivého syna stihl zachytit. Jaké to asi je, sdílet s ostatními jednu a tutéž zkušenost, když se všechny oči upírají k nebi a čekají, až na zemi přistane něco mytického? Isma parašutisty vyfotila, poslala je Aneece s dotazem: Nezkusíme to někdy? a potom vstala a přemítala, jestli přišlo jaro dřív, nebo se jedná jen o ticho před bouří.

Teplota přes noc závratně stoupla a roztátý sníh se proměnil v širokou řeku. Isma slyšela, jak po mírně svažité ulici proudí voda, už když se probudila poprvé k časné ranní modlitbě. Tahle zima prý byla samá sněhová bouře, ještě horší než obvykle, a Isma si teď během oblékání představovala, jak lidé vycházejí z domovů a na promáčené zemi, po mnoha měsících zase holé, nacházejí ztracené předměty — rukavici do páru, klíče, tužky, drobné. Těžký sníh mnohé z nich připravil o původní podobu a nalezená rukavice najednou vedle své dřívější družky vypadá přinejlepším jako vzdálená příbuzná. A co pak s tím? Vyhodit obě rukavice, nebo je dál nosit, i když je každá jiná, na znamení vděku za jejich zázračné opětovné shledání?

Isma si poskládala pyžamo, schovala ho pod polštář a uhladila peřinu. Rozhlédla se po čistých strohých liniích bytu — posteli pro jednoho, stole a kancelářské židli, komodě. Stejně jako téměř každé ráno v ní největší potěšení vyvolával každodenní život zredukovaný na to nejzákladnější: knihy, procházky, prostory, v nichž může přemýšlet a pracovat.

Zatlačila do těžkých dveří dvoupatrového, kamenem obloženého domu a poprvé se nadechla ranního vzduchu oproštěného od těch tisíců jehliček. Tání rozšířilo ulice i chodníky, Isma nasadila tempo, v němž nebylo ani stopy po strachu z uklouznutí na ledovce, a připadala si — jak to jenom říct? — ano, nespoutaná! Kolem dvoupatrových koloniálních domů, kolem aut hlásajících svoji politickou příslušnost samolepkami na náraznících, kolem vintage oděvů, kolem starožitností a centra jógy. Zahnula na Hlavní třídu k budově radnice, z níž bůhvíproč vyrůstaly normanské věže s ozdobnými výřezy ve tvaru šipek, a dodávaly tak celému výhledu nádech bujaré absurdity.

Isma došla do své oblíbené kavárny a s hrnečkem v ruce zamířila o patro níž, do knihami obehnaného sklepa — útočiště prostoupeného teplým svitem lamp, opotřebovanými křesly a silným kafem. Náhodně ťukla do několika kláves počítače, aby se probudil, a v podstatě si ani nevšimla okoukané fotky na ploše, na níž jí její mladičká matka s trvalou a masivními náušnicemi příznačnými pro osmdesátá léta tiskla pusu do miminkovského chmýří na hlavě. Ze zvyku jako každé ráno spustila Skype, jestli náhodou není sestra online. Nebyla a Isma se užuž chystala odhlásit, když vtom se mezi aktivními uživateli objevilo nové jméno. Parvaiz Pasha.

Isma stáhla ruce z klávesnice, nechala je spočívat každou po jedné straně notebooku a upřeně pozorovala bratrovo jméno. Neviděla ho mezi přihlášenými uživateli od toho prosincového dne, kdy jim zavolal a oznámil jim, k čemu že se to rozhodl, aniž vzal v potaz, jak tím ztrpčí život jim dvěma. Teď určitě sleduje její jméno a ten zelený puntík vedle něj mu dává najevo, že je k dispozici a může jí napsat. Okraj okna se dotýkal matčiných rtů. Štíhlé ušlechtilé rysy Zainab Pashové se Ismě vyhnuly, podědila je až dvojčata — to oni dva se smáli matčinými rty a úsměv jim pohrával v matčiných očích. Isma si okno se Skypem zvětšila, aby zaplnilo celý displej, zlehka si obemkla krk dlaněmi a cítila pod nimi, jak její srdce reaguje na bratrovo jméno a prohání jí krev tepnami nadzvukovou rychlostí. Vteřiny ubíhaly a Isma stále neviděla jedinou zprávu. Dál hypnotizovala obrazovku a bylo jí jasné, že on teď dělá totéž: oba čekali na Aneeku.

O pár týdnů dříve vyrušil Hiru Shahovou od krájení brambor u ní v bytě zvláštní melodický zvuk, jakési vysoké pištivé drnčení. Isma s Hirou vytáhly mobily, zkontrolovaly reproduktory, tiskly uši ke stěnám i parketám, vykoukly na chodbu, pozotvíraly skříně, prošly prázdné pokoje a to brnkání neustávalo, takový prapodivný příjemný zvuk, který nebylo možné přisoudit žádnému známému nástroji, žádnému lidskému hlasu ani ptačímu hrdlu. Zastavil se u nich i soused, pátral po původci stejně jako oni. „Duchové,“ prohlásil s mrknutím, než odešel.

Isma se zasmála, Hira se ale nahrbila a pohladila amulet ve tvaru oka, který měla pověšený na zdi a který Isma až doposud považovala za čistě dekorativní.

Melodie se ozývala pořád dál, přicházela odevšad i odnikud zároveň, pronásledovala je po celém bytě. Hira si s nožem sevřeným v dlani začala špitat cosi, z čeho se vyklubal otčenáš — vychovali ji v klášterní škole v Kašmíru. Nakonec krajně racionální a inteligentní doktorka usoudila, že si na večeři někam zajdou, i když venku padají kroupy. Třeba ty zvuky utichnou, než se vrátí. Isma si ještě odskočila nahoru do koupelny smýt z rukou špínu ze smýčení koutů. A jak tak stála u umyvadla a dívala se z okna, spatřila, co tu melodii vyluzuje.

Seběhla dolů, popadla Hiru za paži a se sklopenou hlavou ji vytáhla zadním vchodem ven do toho nečasu. Z okapů po celé délce domu postaveného z červených cihel visely rampouchy dlouhé třicet centimetrů i víc. Od jejich tlustých těl se odrážely ledové hrudky a na celé kolo vyhrávaly. Led rozeznívá led — takový zvuk si nelze představit, ten se musí slyšet na vlastní uši.

V tu chvíli projela Ismou fyzická bolest a srazila ji na kolena. Hira jí chtěla přispěchat na pomoc, ale Isma ji gestem zastavila, lehla si na záda do sněhu a dovolila bolesti vířit jí tělem za doprovodu lehce synteticky znějící symfonie krup a rampouchů. Parvaiz, který nedal bez sluchátek a mikrofonu ani ránu, by tam zůstal ležet, dokud by ta skladba neskončila, mokrý sníh by mu promáčel oblečení, nemilosrdné kroupy by do něj bušily, ale jeho by nezajímalo nic než to, aby zachytil dosud neslýchanou melodii, a oči by měl zamžené slastí.

Tohle bylo poprvé a naposledy, kdy se Ismě po bratrovi opravdově, ryze zastesklo, aniž tím pocitem ztráty probíjela označení typu „nevděčník“ nebo „sobec“. Teď sledovala jeho jméno na obrazovce, rty se jí pohybovaly spolu s neslyšnými modlitbami, aby se Aneeka nepřihlásila, a hlavou jí vířilo jedno hanlivé označení za druhým. Aneeka musí pochopit, že ho ztratily navždy. Člověk se s tím naučí žít, i když se jedná o někoho, koho miluje, to Isma zjistila už v útlém věku. Podmínkou ale je, aby se prostor, který daná osoba původně zabírala, proměnil v naprosté vakuum.

Parvaizovo jméno zmizelo. Isma si přejela dlaní po rameni, svaly měla pod kůží samý uzlíček. Promnula si je a v tu chvíli jí došlo, co to znamená, když u sebe člověk nemá rodinu: od bolesti mu pak mohou pomoct jen vlastní ruce. „Budeme spolu v kontaktu v jednom kuse,“ slibovaly si s Aneekou v týdnech předcházejících Isminu odletu. Jenže moderní technologie umožňují jenom neosobní druh kontaktu, „bezdotykový“, a ony tak přišly o něco, co bylo pro jejich vztah zásadní. Navázaly ho spolu právě pomocí doteků — Aneeku jako miminko koupaly, převlékaly, krmily a ukolébávaly ke spánku její babička a devítiletá sestra, oproti tomu Parvaiz, křehčí a neduživější z obou dvojčat, sál mléko z matčina prsu (měla bohužel dost jen pro jednoho), a kdykoliv se o něj chtěl postarat někdo jiný, rozbrečel se. Jak dvojčata postupně rostla a vytvářela si vlastní sebestředný vesmír, potřebovala toho Aneeka od Ismy čím dál méně, přesto však mezi sebou i nadále udržovaly vztah založený na fyzické blízkosti: své bolístky a strachy rozebírala Aneeka s Parvaizem, pro objetí, ruku, která by jí promasírovala záda, či náruč, do které by se mohla na pohovce stočit do klubíčka, si však chodila za Ismou. A když se zdálo, že toho vesmír Ismě naložil tolik, že to nemá šanci unést — zvláště v prvních dnech poté, co jim v rozmezí jediného roku zemřela babička i maminka a Isma se najednou stala hlavou rodiny a živitelkou dvou žalem zdrcených dvanáctiletých dětí —, jí právě Aneečiny ruce hnětly ramena a zbavovaly je bolesti.

Isma pohrdavě zamlaskala nad svou sebelítostí, otevřela si rozpracovanou seminárku a ponořila se do práce.

V průběhu odpoledne už teplota překročila padesát stupňů Fahrenheita, což na pohled i pocitově působilo mnohem tepleji než ekvivalentních jedenáct stupňů Celsia, a sklep kavárny se v návalu jarního šílenství z velké části vyprázdnil. Isma naklonila svůj hrneček s poobědovou kávou, špičkou prstu se dotkla hladiny a zvažovala, jak velké faux pas by asi způsobila, kdyby obsluhu poprosila, aby jí kafe přihřáli v mikrovlnce. Zrovna když se rozhodla, že tu ostudu riskne, otevřely se dveře a z kuřáckých prostor za nimi se dovnitř vnutily obláčky páchnoucího dýmu a následně i mladík, jehož vzezření Ismě vyrazilo dech. Ne že by to snad byl výjimečný krasavec — měl husté tmavé vlasy, mléčnou pokožku, souměrné rysy a hezká ramena a vysoký byl tak akorát. Stačilo by si na dostatečně dlouho stoupnout na jakoukoliv wembleyskou ulici, a určitě by vás minul někdo podobný, byť by kolem sebe nejspíš nešířil takovou auru privilegovanosti. Ismě však vyrazila dech jeho děsivá povědomost.

V domě jejího strýčka (nebyl to její pokrevní strýček, ani mu tak neříkala z lásky, zkrátka se postupem času stal součástí jejich rodinného života) visela fotografie ze sedmdesátých let, na níž pózoval s pohárem někdejší kriketový tým z jejich čtvrti. Isma se u ní jako malá občas zastavila, prohlížela si ji a nešlo jí do hlavy, jak se z těch hezkých frajírků stali ti nevábně vypadající páprdové. Vlastně se soustředila čistě na ty, které opravdu coby ony páprdy znala, takže si toho neusmívajícího se chlapce ve špatně padnoucím oblečení v podstatě nevšimla až do dne, kdy si před fotku stoupla její babička, zapíchla do něj prst a ulevila si: „Nestyda jeden!“

„No jo, novej pan poslanec,“ ucedil strýček, který se přišel podívat, kdo si to vysloužil tolik pro babičku netypické jedovatosti. „Když se mělo hrát finále, chyběl nám v týmu jeden hráč a tady pan vážný tu byl zrovna na návštěvě u svýho bratránka, našeho brankáře, tak jsme řekli fajn, můžeš hrát s náma, a dali jsme mu úbor toho našeho zraněnýho pálkaře. Celej zápas nehnul prstem, pokud teda nepočítáte to, že jednou nechytil míč, a pak najednou na týhle oficiální fotce do místních novin držel pohár! Nabídli jsme mu to čistě ze slušnosti, když mezi nás normálně nepatřil, byli jsme si prostě jistý, že je dobře vychovanej a odmítne s tím, že by ho měl držet kapitán, což jsem byl já. Mělo nám dojít, že z něj jednou vyroste politik. Vsadím pětikilo, že má tu fotku zarámovanou na zdi a všem vykládá, jak bychom bez něj ten zápas projeli.“

Později toho dne zaslechla Isma rozhovor mezi babičkou a její sousedkou a nejlepší kamarádkou, tetou Naseem, a dozvěděla se z něj pravý důvod, proč ho babička nazvala nestydou. Neměla nic proti tomu, jakou si ten neusměvavý kluk zvolil kariéru, ale jak krutě se nedávno zachoval k jejich rodině, když by jim byl mohl bez problémů prokázat laskavost. V následujících letech se na něj Isma zaměřila — na jediného hocha z té fotky, z něhož vyrostl štíhlý elegán, neustále prahnoucí po větších a zářivějších trofejích. A teď tady procházel kavárnou, ovšem nikoliv coby ona nenáviděná/milovaná osobnost, která z něj vyrostla, ale jako jen o ždibíček starší kopie chlapce pózujícího s kriketovým týmem, až na ty zplihlejší vlasy a přátelštější výraz. To bude, tedy určitě je jeho syn! Viděla s ním i nějakou fotku, akorát na ní měl skloněnou hlavu a přes ty zplihlé vlasy mu nebylo pořádně vidět do obličeje — říkala si tehdy, jestli to není schválně. Eamonn, tak se jmenoval. Jo, jistě, taky se ve Wembley něco nasmáli, když si v popisku rodinného snímku přečetli to muslimské jméno maskované za irské: z Aymana se stal Eamonn, aby všichni viděli, že jeho otec je integrovaný. (Jeho manželku irsko-amerického původu brali spíš jako další důkaz oné integrační přetvářky, než že by u ní hledali vysvětlení, proč se jejich syn jmenuje zrovna takhle.)

Nyní stál Eamonn v džínách a olivové prošívané bundě u pultu a čekal.

Isma vstala a s hrnečkem v ruce k němu přešla. „Tenhle bar se otevírá, jenom když je tu plno.“

„Díky. Jste hodná, že jste mě upozornila. A kde…?“ Čekala, že bude mít nic nevypovídající londýnský přízvuk svého otce, ale on naopak dával neskrývaně najevo svůj původ a vzdělání.

„Nahoře. Zavedu vás tam. Ne že bych snad pochybovala, že trefíte ‚nahoru‘. Chci říct, že tam mám zrovna taky namířeno. Vystydlo mi kafe.“ Proč tak blábolí?

S nečekanou důvěrností jí vzal hrnek z ruky. „Já vám ho přinesu, když dovolíte. Jako poděkování za to, že mi nebudou přezdívat ‚Angličan, který prostál věčnost u pultu‘. Který se samozřejmě snadno splete s ‚Angličanem, který se ztratí cestou do schodů,‘ budiž vám odpuštěno.“

„Chci ho jenom přihřát.“

„A to děláte dobře.“ Přičichl si k hrnečku — další příliš důvěrné gesto. „Voní úžasně. Co to je? Já bych teda od sebe etiopský a kolumbijský kafe nerozeznal, ani kdyby…“ Zarazil se. „Ta věta nějak postrádá konec.“

„Což je nejspíš taky dobře. Je to místní specialita.“

Chvíli tam stála a dívala se za ním, jak jde po schodech, které z jedné strany ohraničovaly květináče s jakýmsi kapradím a z druhé stěna pomalovaná jiným kapradím. Eamonn se po ní otočil a ona mu z úst odečetla „dobrý, zatím jsem se neztratil“, ale předstírala, že se jenom zamyslela, vrátila se do svého výklenku a naklonila se tak, aby si zastínila obrazovku počítače před sluníčkem. Přejela prsty po dřevěném stolku, po sucích a spáleninách na povrchu. Hádej, kdo, rozepsala zprávu na mobilu, pak si to však rozmyslela a smazala ji. Úplně slyšela ten odpor v Aneečině hlase: Fuj! odepsala by, nebo možná Proč ses s ním vůbec bavila?

Pořád se nevracel. Usoudila, že zahlédl těch pár lidí čekajících u pultu, s pokrčením ramen na něj odložil její hrneček a odešel. Připadala si očištěná i zklamaná zároveň. Vyběhla si nahoru pro kafe, jenže měli rozbitý kávovar, takže se musela spokojit s horkou vodou a sáčkem čaje, který ji postupně obarvoval. Po návratu do sklepa spatřila na svém stolku hrnek čerstvé kávy a v křesle usazeného mladíka s nohama pohodlně přehozenýma přes opěrku, jak si čte knihu, která svojí tloušťkou odpovídala mezeře zející na poličce nad jeho hlavou.

„Co to je?“ zeptal se s pohledem upřeným na hrnek čaje, který si odložila na jeden z neobsazených stolků. Zadíval se na papírek na konci provázku. „Červený rubín. Ani se nepokoušejí předstírat, že by to snad mohla být nějaká příchuť.“

Isma děkovně pozvedla hrneček. Káva nebyla nejteplejší, ale však ji taky musel přinést odjinud. „Kolik vám dlužím?“

„Pět minut rozhovoru. Tolik jsem strávil ve frontě. Ale počkám si, než dokončíte, co máte rozdělanýho.“

„To by mohlo chvíli trvat.“

„Fajn. Aspoň budu mít dost času dovzdělat se tady v základech…“ Zavřel knihu a přečetl název: „Bible ženských tajemství. Kompletní jednosvazkové vydání. Feministické čáry, rituály bohyní, okouzlování a další umění ženám výhradní.“

Jeden z přítomných mladších studentů zvedl hlavu a loupl po nich očima.

Isma strčila notebook do batohu a vypila kafe na jeden zátah. „Můžete mě doprovodit do supermarketu.“

Během té krátké cesty do obchodu jí prozradil, že praštil s prací u firmy poskytující manažerské poradenství a rozhodl se, že si bude chvíli užívat života mimo zdi kanceláře, takže se kromě jiného vypravil na návštěvu k prarodičům z matčiny strany — do Amherstu, města, které zbožňuje, protože ho má z dětství spojené s letními prázdninami.

Zatímco si Isma vybírala mezi dvěma nepříliš důvěryhodně vypadajícími odrůdami rajčat na omáčku, kterou si večer chtěla uvařit k těstovinám, Eamonn se někam vypařil a vrátil se s plechovkou minirajčátek a natrhaným salátem, který vůbec neměl v plánu dělat. „Roketa,“ prohlásil s přehnaným důrazem na „r“. „Zní to jako něco mezi latinskoamerickým tancem a mastičkou na bradavice.“ Těžko říct, jestli se na ni pokoušel udělat dojem, nebo patřil k chlapům, kteří jsou celí pryč z toho, jak umějí být okouzlující. Po zaplacení si Isma nákup naskládala do batohu a on si ho hodil přes rameno s poznámkou, že se mu líbí připadat si zase jako školáček. Nevadilo by jí, kdyby jí ten batoh kousek poponesl? Usoudila, že se vychloubá svými vytříbenými mravy, které byly mezi jeho sortou lidí považovány za ctnost, ale pak jí na námitku, že taková galantnost nebude zapotřebí, odpověděl, že přece dělá pravý opak: otravuje ženu svojí přítomností jenom proto, že se cítí osamělý, a londýnský přízvuk je na to ten nejlepší možný lék. A tak spolu pokračovali v cestě, a protože bylo nádherně, zamířili k nedalekému lesíku. Eamonn ji poprosil, jestli by to nemohli vzít oklikou přes Hlavní třídu (název ulice vyslovil s mírnou nadřazeností někoho, kdo nedávno přijel z velkoměsta), že by se tam potřeboval zastavit v jednom obchodě s outdoorovým oblečením, a než Isma stihla přejít ulici a vybrat si z bankomatu dvacet dolarů, už byl venku s drahými vycházkovými botami na nohách a batohem ještě těžším než předtím.

Lesík byl samá břečka, ale světlo pronikající mezi šátravými větvemi bylo příjemné a řeka rozvodněná roztátým sněhem hučela. Zvedli si límečky bund, aby je chránily před kapkami padajícími z větví. Obrovské ledové kapky se Eamonnovi rozpleskávaly o hlavu a on pokaždé vyjekl, nevypadal však, že by mu to vadilo, jenom si neodpustil poznámku na adresu její stylové ochrany v podobě vlněného turbanu a nazval ji Gretou Garbo. Tu a tam k nim dolehla tlumená rána, jak se na zem sesul kus uvolněného sněhu, ale neměli pocit, že by jim hrozilo nebezpečí. Probírali nezáživná témata — počasí, přehnanou přátelskost cizích Američanů, svoje oblíbené autobusové linky v Londýně (díky čemuž získali především mlhavou představu o tom, kde se ten druhý zhruba pohybuje) —, přesto si Isma užívala anglickost jeho humoru i kulturní narážky víc, než by byla čekala. Povídání, jen aby řeč nestála, mu šlo lépe než jí, ale dával si pozor, aby dostávali oba stejný prostor, se zájmem si od ní vyslechl i ty nejbanálnější poznámky a pokládal jí doplňující otázky, místo aby se jenom odpíchl od jejích slov a spustil vlastní monolog, jak to dělávala většina Isminých mužských známých. Někdo ho vychoval stejně, jako jsem se já snažila vychovat Parvaize, musela si chtě nechtě v duchu opakovat.

U jednoho z klidnějších úseků řeky ležel spadlý strom a zasahoval nějakých šest metrů nad hladinu, možná i víc. Isma se po něm vydala s rozpaženýma rukama a Eamonn zůstal stát na břehu a vycházelo z něj napůl úzkostlivé, napůl obdivné pohekávání, které ji jako celek blažilo. Obloha byla sytě modrá, voda se valila korytem rychlostí krve pumpované srdcem a na Ismu čekal štíhlý mladík ze světa, který byl tomu jejímu na hony vzdálený. Vychutnala si tu chvíli s hlubokým nádechem, pokusila se zahlédnout na hladině svůj odraz, ale voda proudila příliš rychle, vůbec ne jako ty líně plynoucí toky, na které byla zvyklá.

Pocházela z města protkaného vodními kanály: tohle pro ni bylo nejvýraznější zjištění jejího dospívání, doby, kdy ostatní spolužáci prahli po úplně jiných výpravách do neznáma, ze kterých jí spíš naskakovala husí kůže, než že by ji lákaly. V londýnské čtvrti Alperton, dvě míle od jejího starého domova, se mohla procházet klidnými uličkami podél vody, v podstatě liduprázdnými v porovnání s těmi hlukem prostoupenými ulicemi, kterými musela projít cestou tam. Věděla, že by maminka s babičkou byly strachy bez sebe — samotná dívka procházející se mezi průmyslovou zástavbou a po tichých březích, kde jí dělalo společnost pouze listoví, to se svou nebezpečností rovnalo přírodě (podle její rodiny byla příroda tím nejnebezpečnějším místem vůbec, člověk tam mohl volat o pomoc celé hodiny, aniž ho někdo slyšel) —, a tak jim nikdy neřekla nic bližšího než „jdu se projít“, což jim připadalo legrační i neškodné zároveň.

Podjela jí noha na promáčené kůře a musela si kleknout, aby nespadla do řeky. Sprška ledové vody na dlaních a rukávech. Obezřetně se vydala nazpět a neušlo jí, jak se z toho Eamonn zdá být nesvůj.

Potom se jí začal konkrétněji vyptávat na její život, jako by se teď po tom balancování na kmeni ocitla ve středu pozornosti. Dostal z ní tu nejokleštěnější verzi: Vyrostla v severní části Londýna, jak už mu určitě bylo jasné podle těch autobusových linek, přesněji na Preston Road, což na něj bylo očividně až moc velké upřesnění. Dva sourozenci, mnohem mladší. Vychovaly ji maminka s babičkou, obě už jsou po smrti. Tátu vlastně nikdy pořádně nepoznala. V Amherstu si dělá doktorát, dostala stipendium v plné výši a přivydělává si jako výzkumná asistentka, takže s penězi vychází tak akorát. Přihlášku si podala pozdě a zimní semestr už nestihla, ale doktorka Shahová, její bývalá vedoucí, jí domluvila, že může začít v lednu, a tak je teď tady.

„Takže děláte to, co chcete? Vy teda máte štěstí!“

„Jo,“ odpověděla. „Velký.“ Zvažovala, jestli se na oplátku nemá vyptat na jeho život. Jenže to by se pak mohl zmínit o svém otci a ona by jen těžko předstírala, že jí jeho jméno nic neříká, a rozhovor by mohl nabrat na nepěkných obrátkách.

Řeka ztmavla a dala jim tak najevo, že den bude brzy u konce, i když bylo ještě dost světla. Isma zamířila zpátky do města a vyvedla je z lesa kousek od místní střední školy, kde po běžeckém oválu lemovaném závějemi odklizeného zabláceného sněhu dupali studenti, samá ruka samá noha.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ ozval se Eamonn. „Ten turban. Nosíte ho proto, že je to váš styl, nebo proto, že jste muslimka?“

„Vidíte, v Massachusetts se mě na to zatím zeptali jenom dva lidi a oba chtěli vědět, jestli je to můj styl, nebo jsem po chemoterapii.“

Eamonn se smíchem zavtipkoval: „Co je horší, islám, nebo rakovina?“

Takováhle poznámka ještě pořád uměla jednoho zaskočit. Eamonn bleskurychle omluvně zagestikuloval. „Ježiš. Totiž pardon. Vyznělo to hrozně. Chtěl jsem říct, že to musí bejt těžký, bejt dneska muslim v nemuslimský zemi.“

„Pro mě by bylo ještě těžší muslimka nebejt,“ opáčila Isma. Dál pokračovali mlčky, a když došli na Hlavní třídu, už se to ticho mezi nimi stalo povážlivě nepříjemným. Isma se domnívala, že Eamonn se sám považuje za muslima, třebaže světského a politického spíše než věřícího. Na druhou stranu předpokládat něco takového o synovi jeho otce bylo dost naivní.

„Tak jo, na shledanou,“ rozloučila se s ním, když došli ke kavárně, napřáhla ruku, aby si jí s ním potřásla, a až ve chvíli, kdy to udělala, jí došlo, jak podivně formálně takové gesto vypadá.

„Díky za společnost. Třeba se zase někdy potkáme,“ odpověděl, vytáhl z Ismina batohu boty a podal jí ho do napřažené ruky, která jako by na něj čekala právě proto. Když má žena na hlavě turban, „protože je muslimka“, nebude si přece potřásat rukou s muži. Isma cestou domů přemýšlela, o co příjemnější je žít mezi cizinci, v jejichž výpovědích nedokážete číst mezi řádky. To pak člověk ani netuší, že „třeba se zase někdy potkáme“ ve skutečnosti znamená „po dalším setkání nijak zvlášť netoužím“.

Ismě volala tetička Naseem, sousedka, která jim od babiččiny smrti vynahrazovala prarodiče a u které teď bydlela Aneeka: prý jí nechce přidělávat starosti, ale nemohla by zkontrolovat Aneeku? „Věčně věků není doma, myslela jsem, že bývá s kamarádkami, ale teď jsem potkala Gitu a ta říkala, že i ony ji vídají hrozně málo.“

Gita z Preston Road byla společným jmenovatelem Aneečina rodinného a univerzitního života. Byla o rok starší než dvojčata a její nová nevlastní matka o ni doma nestála, a tak měla pokoj na koleji a Aneece od něj dala rezervní klíč. Sama v něm nikdy nespala, bydlela s přítelem, jen o tom nikdo ze starší generace nevěděl.

Když začala Aneeka přespávat u Gity, ať už proto, že se zasekla v knihovně, nebo měla nějaké ty společenské závazky a ujelo jí poslední metro, Isma z toho zrovna nadšením neskákala. Všichni ti kluci z univerzity, jejichž rodiny nikdo neznal — a Aneeka byla na rozdíl od ní odjakživa ten typ, po kterém se kluci ohlížejí a ona jim jejich pohledy oplácí. A kdyby jim jenom oplácela pohledy, i když tuhle část života tedy před sestrou tajila, Isma totiž měla možná až příliš velké sklony k moralizování. Nakonec se s tím smířila díky vemlouvavému Parvaizovi: kdyby se s Aneekou dělo něco, kvůli čemu by se o ni měli bát, dozvěděl by se to, a kdyby promlouvání do duše z jeho strany nestačilo, povolal by si Ismu na pomoc. Noční můry o tom, že je snad Aneeka sama někde v chladném a neosobním srdci Londýna, by ale byly zbytečné, vždycky si uměla najít lidi, kteří se o ni postarali. Vyznačovala se protichůdnými vlastnostmi, které druhého okamžitě zaujaly: byla prostořeká i ohleduplná, vážná i pro každou špatnost, stejnou měrou otevřená tomu, aby vyslechla bolístky ostatních, i neschopná uznat, jak moc se na ní podepsalo, že zůstala opuštěná a osiřelá („Mám tebe a Parviho. To mi stačí“). Zatímco Parvaiz s Ismou se často drželi stranou ostatních, aby se jich nikdo nezačal vyptávat na nic osobního („Kde je váš otec? Je pravda, co se o něm povídá?“), Aneeka se uměla zapojit do centra dění, jasně si vytyčit hranice a vybudovat si kolem těch nedotknutelných tematických oblastí důvěrné vztahy. A uměla to už jako mladinká: když se někdo začal zajímat o jejich otce, Aneeka se proměnila v ledovou královnu, ty, kdo byli zvyklí na její přátelskost, tím vyvedla z míry natolik, že se zase rychle stáhli, a odměnou jim byl návrat staré známé Aneeky. Jenže teď byl jednou z těch nedotknutelných tematických oblastí i Parvaiz, a rozhodně ne takovou, kterou by Aneeka mohla odsunout někam do zaprášeného kouta svého života.

Isma po telefonátu od tety Naseem opakovaně zkoušela sestře volat, zvedla jí to ale podle londýnského času až pozdě v noci. Lampička na nočním stolku vrhala kroužek světla na knížku položenou na jejích prsou (komiks s Asterixem, její oblíbená četba z dětství), obličej zůstával schovaný ve tmě.

„Imigranti si koupili nový auto. Béemwéčko. Béemwéčko u nás na příjezdovce. Co si pořídí příště? Poníka? Kuchyňský kamna? Au-pairku?“ Když se do domu, v němž všichni tři sourozenci vyrostli, nastěhovali nájemníci a vyměnili síťované záclony za viditelně drahé žaluzie, které zůstávaly skoro pořád zatažené, nechala se Aneeka slyšet, že poprvé v životě pochopila ukřivděnost lidí, do jejichž čtvrti se přistěhovali imigranti. Ta přezdívka jim už zůstala, ač se ji Isma pokoušela změnit.

„To se divím, že sis vůbec všimla. Teta Naseem říká, že tě skoro nevidí. A kamarádky ze školy prej taky ne.“

„To teda musím pekelně zlobit, když už si teta musí stěžovat,“ odpověděla Aneeka.

„Má o tebe starost, to je všechno.“

„Já vím. Promiň. Nechci jí přidělávat starosti. A tobě taky ne. Akorát je mi teď prostě nejlíp, když jsem sama. Začínám chápat, co se ti na tý samotě vždycky tak líbilo.“

„Přijedu za tebou. Brzy začne zkouškový. Můžeme spolu strávit aspoň tejden.“ Představa Londýna jí byla odporná, ale nedala to na hlase znát.

„Víš, že si to nemůžeš dovolit, a taky určitě nestojíš o další výslech na letišti. Co když tě tentokrát nenechají nastoupit do letadla? Nebo ti to dají sežrat, až se budeš vracet do Bostonu? A mně tu hoří nějaký seminárky. Proto mě teď nikdo moc nevídá. Makám. To se holt na právech musí. To není jako sociologie, kde můžeš koukat na telku a říkat tomu výzkum.“

„Odkdy si lžeme?“

„Od té doby, co jsem ti ve čtrnácti řekla, že se půjdu dívat, jak Parvaiz trénuje odpalování míčků na kriket, a místo toho jsem šla do Mekáče na rande s Jimmym Singhem.“

„S Jimmym z Levných potravin? S tím Jimmym Singhem? Aneeko! Věděl o tom Parvaiz?“

„No jasně. Vždycky věděl, co zrovna dělám.“

Toho večera, kdy zjistily, co Parvaiz provedl, dovolila Aneeka Ismě, aby jí rozčesávala její dlouhé tmavé vlasy, jako to při utěšování svých dcer dělávala maminka, a když byla Isma asi v půlce, sestra se o ni opřela zády a postěžovala si: „Nikdy mi nevysvětlil, proč mi tenkrát neřekl o těch lístcích na Ibsena.“ Několik měsíců po maminčině smrti se Parvaiz, chlapec, který zničehonic stanul na prahu dospívání v domě, jehož každičké zákoutí zaplňovaly složenky a zármutek, najednou rozhodl, že potřebuje vlastní notebook, aby ho sestry nerušily při práci na těch jeho zvukových projektech, kterými začal být krátce předtím posedlý. Jednou v noci si počkal, až všichni usnou, vyplížil se z domu, nasedl na autobus do centra a od půlnoci do pokročilých dopoledních hodin stál ve frontě před divadlem ve čtvrti West End, aby dostal vratné vstupenky na premiéru jakési Ibsenovy hry, kterou chtěl jistý herec, jehož jméno se v té době stalo díky roli superhrdiny jedním z nejčastěji skloňovaných jmen v Hollywoodu, utvrdit všechny v tom, že je v první řadě zasloužilým divadelním umělcem. Parvaiz koupil dva lístky za peníze, které si pomocí Isminy debetní karty „půjčil“ z rodinného účtu, a oba zase obratem prodal za astronomickou částku. Tohle všechno jim oznámil poté, co se přišoural zpátky domů s výrazem hrdiny po vyhrané bitvě, ale vysloužil si pouze hněv obou sester. Ismin hněv vyvěral jednak z pomyšlení na přesčasy, které si odkroutila, aby se exekutoři jejich domu vyhýbali obloukem, jednak z pomyšlení na všechny ty hrůzy, které mohly mladého hocha potkat ve světě rasistů a pedofilů, Aneeka však zuřila ještě mnohem víc. „Proč jsi mi to neřekl? Já se ti svěřuju se vším — jak jsi mi to mohl neříct?“ Parvaiz s Ismou byli zvyklí, že jim Aneeka dělá prostředníka a oba usměrňuje, a tohle je zastihlo naprosto nepřipravené. A právě tato historka byla o šest let později tím jediným, čeho se mohla Aneeka ve snaze pochopit bratrovu zradu chytit. Isma měla jednodušší odpověď: syn svého otce, zmetek v genofondu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Teplo domova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.