Věra Fojtová

Zbav nás od zlého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Věra Fojtová, 2020

Foto na obálce © depositphotos, prudek

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9265-3 (epub)

ISBN 978-80-243-9266-0 (mobi)

Pokud by postavy této knihy připomínaly osoby skutečné, jde o podobnost náhodnou.

Zlo zapustí kořeny ve chvíli,

kdy si člověk začne myslet,

že je lepší než jiní.

A. G. Bojaxhiuová

Sedlanov, stejně jako každá jiná vesnice a místo, měl svoji historii. Lidé, kteří se kdysi v dávných dobách na pravém břehu řeky usadili, tu obdělávali pole, chovali dobytek a stavěli domy nejen pro sebe, ale i pro své děti a následná pokolení.

Během několika staletí se střed obce posouval, jak byla postupně ničena válkami a nájezdy a znovu obnovována.

Jediné, co zůstávalo neměnné po mnoho let, byla řeka, povolení k výsadbě vinic a cenná výsada: Výčep vína.

Bylo vskutku šlechetné od pana Jana L., že se smělo víno prodávat od Jiřího do Michala. Za toto privilegium platila obec vrchnosti 100 tolarů ročně.

Ale nic se tak nezapíše do kraje a do lidí jako válka.

Všechno bývá zapomenuto, války v paměti lidí trvají. Jedna střídá druhou a nebývá moc času na zapomínání.

Válka ale neskočí ve chvíli, kdy se lidi přestanou zabíjet. Krev smrdí dlouho, než vyhnije.

Věra Fojtová

Odpusť nám jejich viny

Výzva i dar

Historie se skládá nejenom z událostí významných, které ovlivňují chod národů a milionů jejich obyvatel, ale i ze střípků jednotlivých a těch nejobyčejnějších lidských osudů.

Přesto jsou často vzpomínáni a uctíváni právě ti, kteří v ní hrají roli hybatelů v dobrém i špatném slova smyslu, neboť teprve čas prověří, jaká byla ve skutečnosti jejich role.

Mezitím jim stavíme sochy a pomníky, abychom je časem bourali a znevažovali, vynášíme je na piedestal, abychom je mohli v příhodném čase srazit dolů.

Vážíme si těch, kteří ve jménu jakýchsi vyšších cílů, které jsou často nepodstatné a nečitelné pro většinu, ale důležité pro malou hrstku vyvolených, a ti potom zavlečou státy a krajiny do válek, v nichž umírají většinou bezejmenní.

V těchto souvislostech se nabízí otázka, zda nejsou právě ti vyvolení samozvaní?

V kontextu s tím se zdá být potom odvěká lidská otázka po smyslu života celkem zbytečná.

Můžeme souhlasit s myšlenkou, že život je dar a výzva.

Pro každého jednotlivě.

Ale nenajdeme odpověď, jak naložit s tím, když už výzvu přijmeme a ona se nám bez našeho přičinění promění v marnost.

A lidé, kteří byli válkou násilně vytrženi ze života, ze svých zvyklostí každodenního usilování, asi tak jako rozjetý vlak, který se náhle a nepředvídaně ocitne mimo koleje, těžko potom hledají návaznost, aby pokračovali tam, kde byla jejich cesta přerušena.

Neboť i oni už jsou tak trochu jiní. O nové zkušenosti, o útrapy, o strach, často i o bolest ze zbytečné a předčasné smrti svých blízkých.

A všechno už bývá jinak.

Neboť jak praví spisovatel Mika Waltari ústy Egypťana Sinuheta: „Moc nemají ti, kteří bojují, nýbrž ti, kteří posílají vojáky, aby za ně bojovali.“

1. ČÁST

I.

To první víno, které Karel Bartoš vyrobil, se příliš nepovedlo. A to i přesto, že uznal, že toho o víně ví pramálo, přestože sbíral po dědině zkušenosti od těch, kteří už nějaké měli, a všemožně se snažil, aby dodržel jimi zavedené postupy.

Přesto nemělo tu správnou jiskru, jakou očekával, navíc křivilo obličej, svíralo ústa a stahovalo hrdlo.

Dalo se pít jen v nouzi a s velkým sebezapřením. A možná jenom proto, že bylo jeho.

Je kyselé jak ščúr, brblala nespokojeně Bartošova matka, tím ho přirovnala k nepoživatelnému šťovíku, a aby dodala svým slovům náležitou váhu, potají si šla do komory cvaknout slivovičky, toho jediného, co si s sebou z rodného kraje přinesla. Když už musela odejít sem. Právě sem.

Láhev měla důmyslně zasunutou za sádelňákem, stačilo jenom nahmátnout rukou. Našla by ji i poslepu. Trápila ji jenom nejistota, která pramenila z vědomí, že láhev měla dno, k němuž se každým hltem nezadržitelně blížila. Šetřila si sice, jak to jen šlo, ale celkem marně. „Meducíny“ ubývalo a ona s jistotou věděla jenom to, že ji synovými kyselými „patoky“ nenahradí.

Co jenom pamatovala, byla voňavá trnkovice vždycky lékem na všechny neduhy těla i duše, které mohly člověka potkat. Zaháněla nejenom nepříjemný tlak v žaludku či bolení břicha, ale potřením na kůži mírnila i bolest svalů a otoky nohou. Takto se léčil nejen její otec, ale i děda. Celé generace předků.

I duši dokázala pohladit, když bolela a hledala útěchu, naopak když se radovala, dokázala ji povzbudit k ještě větší radosti.

Jenom bylo třeba nepodlehnout svodům a udržet množství vypité v patřičných mezích. Což mnohdy bývalo nejtěžší.

Z kořalky se blbne, ale kdo pije slivovicu s mírou, ušetří za doktora, říkával její otec. A sám toho byl důkazem.

Doktora celý život nepotřeboval a na nic si nestěžoval.

Jednoho dne si šel sednout zvečera pod planou třešni, která se majestátně rozkládala uprostřed louky, a domů už se po svých nevrátil. Když pro něj konečně přišli, seděl opřený o kmen s pokojným úsměvem na tváři, jako by spal.

Bylo mu pětaosmdesát a měl krásnou smrt, říkalo se v jeho okolí s tichou závistí.

Bartošová zůstala stát v temné komoře, s blaženým výrazem si dvakrát lízla a s očima slastně přivřenýma poválela na jazyku, než polkla. Měla sto chutí přiložit hrdlo láhve k ústům znovu a ještě jednou okusit tu neopakovatelnou chuť a vůni. Domova a dávných vzpomínek. Ale po krátkém zaváhání láhev rozhodně zazátkovala a vrátila ji na bezpečné místo za sádelňák.

Ztěžka si povzdechla. Velice ji trápila jedna pro ni důležitá otázka. A co bude dělat potom, až se dobere až ke dnu a v láhvi nezbude ani jediná kapička?

Tady se rodilo jenom víno a pro trnky už místa nebylo.

Karel Bartoš zůstal sedět u stolu a pomalu usrkával víno. Stahovalo ústa, bylo příliš kyselé, musel dát matce za pravdu. Ani on nebyl s jeho chutí spokojený, proto její slabost chápal, neboť dobře věděl, za čím šla jeho matka do komory.

Vrátila se za chvíli a ještě mezi dveřmi do kuchyně si pokradmu utřela rty.

Vypadá jako provinilá mlsná kočka, která si potají lízla zakázané smetany, napadlo ho.

Usmál se. Neříkal nic. Ponechat jí její malé tajemství bylo to málo, co pro ni mohl udělat. On to byl, kdo ji vyvedl ze světa, v němž žila téměř sedmdesát let, a přivedl ji sem.

Doslova ji vytrhl od lesů, kopců a luk a usadil ji v prašné rovině pod horkým sluncem do dusných nocí plných komárů. Ale nebyla jiná možnost. Bratrova žena nebyla pro matku ta správná osoba pro společný život pod jednou střechou. A spravedlivé bylo připustit, že ani matka pro ni.

Od chvíle, kdy se do jejich domu přistěhovala, byly hádky na denním pořádku. Ani jedna z nich nebyla ochotná ustoupit té druhé. Matka tvrdohlavě odmítala předat žezlo hospodyně své nástupkyni, a její snacha se cítila být novou paní.

Každá z nich chtěla dělat věci po svém, jak byla zvyklá právě ona, a v konečném výsledku vypadalo jejich soužití jako bojiště dvou znepřátelených armád, které se každou chvíli provokují, ukazují svoji možnou převahu a cení zuby.

Zkrátka peklo na zemi.

Za takových okolností musela jedna z nich pryč. Situace se zdála neřešitelná, proto vzal matku s sebou. Bratr byl starší, byl to on, kdo zůstal v chalupě a vždycky se staral, a měl proto právo přivést si do domu svoji ženu.

Přesto Karel Bartoš cítil jakousi hořkou vinu za to, že matku odvedl z domu a z kraje, kde byla zvyklá žít. A možná také proto, že on sám pociťoval bolestný stah, kdykoli si jenom vzpomněl na jejich dřevěnou chalupu pod lesem ve stráni. Na starou hrušku, jejíž rozložitá a místy už proschlá koruna se nad ní majestátně a ochranitelsky rozprostírala.

Na úzkou pěšinu, která se vinula od prahu domu přes louku až dolů k lesu a potom dál do údolí.

Matka Bartošová pomalu přešourala kuchyni, sedla si naproti synovi ke stolu, nad nímž ze stahovacího plechového lustru svítila slabá žárovka, a upřela své šedé a v té chvíli nesmlouvavé oči na syna.

Pod jejím pohledem se trochu nahrbil a připadal si zase jako malý kluk, který provedl lotrovinu a čeká na výčitky a případný trest. Tušil, co přijde. Bylo to pořád dokola.

Matka si rozpraskaným jazykem olízla suché rty.

„Měl by sis konečně najít nějakou šikovnou robu, Karle. Roky už na to máš. Zmáhá mě to všecko, to bys měl vidět. Já už tady na to nestačím. Je toho na mě moc. Ke kuchyni záhumenek, chlév, dvůr… jedno prase, pár slepic husí a kačen… není to naštěstí žádný statek, ale už by to chtělo mladší ženskou, než jsem já.“

Dobrá rada, matko, souhlasil v duchu a vzápětí i oponoval.

Když ses mohla povinností zbavit, tak jsi neviděla, neslyšela. Teď bys najednou chtěla mladou robu. V chalupě jsi jednu měla, a stejně ti nebyla dost dobrá.

To se lehko řekne, mladou robu, mladou robu… ale kde vzít a nekrást, mihlo se mu vzápětí hlavou. Ale nechtělo se mu vyvolávat zbytečné hádky a poslouchat vyčítavé řeči, tak jenom slabě mlčky přikývl na znamení, že ví a souhlasí.

Ale tím vstřícným gestem matku neuklidnil.

„Hlavně že víš, co je třeba. To říkáš pořád dokola, a kde nic, tu nic,“ zahučela nespokojeně Bartošová a hranou dlaně smetla se stolu chlebové drobky.

Cítil, jak se v něm zvedá vlna podráždění. Když se matka k něčemu rozhodla, nepomohlo ani mlčení, ani souhlas či odmítání. A neměl chuť přetřásat pořád dokola něco, co nedokázal jen tak mávnutím ruky změnit.

Nedokázal, nebo nechtěl?

„Já nevím, co pořád máte,“ odsekl příkřeji, než by chtěl.

Ale vzápětí se vzpamatoval a dodal mírněji: „Já přece nic neříkám. Poslouchám vás, co říkáte. Copak to nestačí?“

„Slyšíš, ale nedbáš,“ odbyla syna Bartošová nespokojeně, rázně s rachotem odsunula židli a vstala. „Takové zbytečné řeči. Stejně se s tebou ničeho nedoberu.“

„A čeho se chcete… dobrat?“

„Sedáváš tu jak starý jezevec, to se potom nediv, že nikde nic. Sem za tebou žádná nepřijde. Ále co,“ mávla rukou, „jdu spat, ráno musím brzo vstávat, abych stihla všechno, jak má být.“

Přešourala kuchyni a ve dveřích se ještě otočila.

„Zpátky už nic nevrátíš, Karle. Kdyby ses třeba potrhal. To bys měl vědět. Co je pryč, je pryč.“

Ani nepočkala na jeho reakci a zmizela do tmy chodby.

Karel Bartoš v chladnoucí kuchyni osaměl, v kamnech už před hodnou chvílí vyhaslo. Teď na začátku zimy museli šetřit každým kouskem uhlí, aby vydrželi do jara. V tomto rovinatém kraji moc dřeva na topení nebylo. V nouzi nejvyšší nemohl zajít do lesa, vybrat soušky a natahat je domů. A příděly uhlí, kterým se tady topilo převážně, byly velice nízké.

Také záleželo na tom, jaká bude zima. Jestli přijde dlouhá a tuhá, či krátká a teplá. A to v té chvíli nikdo s určitostí nevěděl.

Byly sice takové řeči, že se od časného podzimu v polích prohání hodně vran, že má cibule hodně slupek, že se myši na podzim houfně stěhovaly do domů… a to všechno prý tuhou zimu předpovídá.

Jenom samé dohady. Ale kdo ve skutečnosti věděl, jak to všechno bude?

Dopil skleničku, ale na další už neměl chuť. V dlouhém chladnoucím listopadovém večeru pociťoval svoji samotu dvakrát silněji než kdykoli jindy.

Venku byla tma už od pěti hodin, ke všemu se zvedl vítr a naléhavě se opíral do chatrných okenic, jako by se vší silou snažil vedrat dovnitř a vyfoukat z koutů každý zbyteček tepla.

Neměl dost trpělivosti poslouchat matčiny řeči a byl rád, že odešla. Neměl ale ani dost odvahy dát průchod svým myšlenkám, které na něj začínaly dotírat právě ve chvílích, kdy zůstával sám. Jako by někde v koutku zákeřně čekaly na ten správný čas, až vedle něj nebude nikoho, kdo by je pomohl rozehnat a odehnat.

I přesto, že Karel Bartoš už neměl chuť pít, znovu si nalil.

Dobře sice věděl, že druhý den bude mít hlavu jako koš, dutou a prázdnou, ale teď doufal, že mu pár skleniček vína navíc pomůže rychleji usnout.

Dny přežíval v jakémsi milosrdném útlumu, ale noci bývaly k nepřečkání.

Civěl do tmy, do stropu, převaloval se v peřinách, ale nebylo polohy, v níž by našel klid. A všechny otázky, které se mu honily hlavou, zůstávaly bez odpovědí.

Poslední dobou však jedna nad všemi převažovala.

Neudělal jsem chybu, když jsem odešel sem do pohraničí?

A na ni se nabalovaly další a další. Stejně neodbytně vtíravé a zatím stejně nezodpovězené.

Jedna odpověď se sice nabízela, ale pořád ji vnitřně odmítal. Hořké přiznání, že jenom neodešel, ale zbaběle utekl. Od všeho, od všech, od sebe. To si přál nejvíc.

Připouštěl si to nerad, ale snažil se být poctivý i vůči sobě a doufal, že tak snadněji dojde k nějakému rozřešení.

Tehdy si myslel, že je jeho rozhodnutí jediné správné.

A pro něj se v tehdejším momentálním rozpoložení zdálo i úlevné.

Ale očekávaná úleva nepřicházela, časem nepřicházelo ani s ní spojené očekávané smíření a změna místa pro něj samotného vnitřně nic neznamenala.

Na ten den nikdy nezapomene.

Byl konec léta roku padesátého. Byl už pět let ve službě a myslel si, že ho už nic nerozhodí a nevyvede z míry.

Měl v sobě ještě pořád veliký smutek. Nejen smutek, ale i zlobu, nepochopení a pocit ukřivdění a nespravedlnosti.

Před víc než rokem zemřela při těžkém porodu i s dítětem jeho žena Zdeňka. Oproti svým vrstevníkům se oženil dost pozdě, ale o to víc si vážil toho, že potkal konečně ženu, kterou chtěl a miloval a s níž byl rozhodnutý prožít zbytek života.

Všechno se ukazovalo být na té nejlepší cestě. Měl práci, kterou si vždycky přál, navíc jako ženáč dostal ve městě i malý služební byt a všechno vypadalo tak nějak definitivně, napořád.

Byli spolu sotva rok, šťastný rok plný očekávání a plánů, těšili se na dítě, které mělo přijít, na společný život ve třech.

Ale všechno bylo zřejmě nastaveno jinak.

Během porodu, který nečekaně zastihl jeho ženu doma, nastaly nenadálé komplikace a pomoc přišla příliš pozdě.

Pozdě pro Zdeňku, pro dítě i pro Karla Bartoše.

Ještě pořád slyší její několikahodinový drásavý, srdcervoucí křik, vidí bezradnost porodní báby, která se nejdříve snažila odrodit Zdeňku sama a příliš pozdě poslala pro doktora.

Přišel, jak nejdříve to šlo, tvářil se starostlivě a dělal, co mohl, ale ani on nedokázal ten její křik zastavit.

Až potom najednou nastalo zlověstné ticho, za kterým už nic nebylo. Neslyšel už ani křik své ženy, ani očekávaný pláč jejich narozeného dítěte.

Svět se mu během několika minut rozpadl, jako když hodíš do okna kámen, na drobné kousky, jejichž ostré hrany bolestivě rozdíraly každý milimetr jeho nitra, cítil téměř fyzickou bolest, avšak nejhorší byla ponižující bezmoc, která přišla ve chvíli, kdy stál nad ztichlou Zdeňkou a nad drobným tělíčkem jejich sotva narozené dcery, která se nestačila ani nadechnout, ani otevřít oči. Nebylo jí dopřáno ochutnat ani jedinou kapku mateřského mléka, nepocítila láskyplné objetí, neviděla světlo světa, mámu ani tátu.

Nedokázal pochopit, proč právě on byl vystaven takovému neštěstí, proč jeho žena, proč jejich dítě.

Týdny se potácel mezi vědomím a nevědomím, nechápal a zdálo se mu nespravedlivé, proč on zůstal. Křičel a vyčítal po nocích, rozbíjel nádobí, které jeho žena s takovou láskou nakupovala a opatrovala, jako by chtěl zničit úplně všechno, co bylo jejich společné.

Stejně už nic nezbylo.

A potom se sám opíjel do laskavého bezvědomí, aby mu druhý den bylo ještě hůř. Na těle i na duši. A na té možná nejvíc.

Měl co dělat, aby se po týdnech z té hrůzy aspoň trochu vzpamatoval a byl schopný služby. I přes velkou prázdnotu, kterou v sobě pořád cítil a nedokázal se jí zbavit.

Možná to byla právě práce, která mu dopřála, aby alespoň chvílemi zahnal svoji beznaděj a zoufalství, které ho pomalu stravovaly.

Zlomil se až ve chvíli, kdy je jednoho dne zavolali k nálezu mrtvého těla na statek Slunečný vrch, vzdálený od města sotva pár kilometrů. To byl ten den, na který nikdy nezapomene.

Jeden z mužů pracujících na statku zavolal četníky. Byl vyděšený a skoro neschopný slova.

Hlášení bylo velice kusé, obsahovalo pouze tři slova a znělo – nález mrtvého těla.

Nejspíš byla chyba, že právě k tomuto případu poslali Karla Bartoše, ale teprve na místě zjistili, o co přesně šlo.

Při vyvážce hnoje na pole v něm muž našel zahrabaného novorozence. Pohled na nahé drobné promodralé tělíčko byl i pro otrlé chlapy příliš.

A vzhledem k rok staré osobní tragédii pro Karla Bartoše obzvlášť. Možná kdyby věděl, o co se jedná, nezúčastnil by se této akce, zcela určitě by i náčelník povolal někoho jiného. Ale už se stalo.

Otřesený muž, velký a pevný jako skála, který mrtvé dítě našel, se třásl po celém těle, měl v očích slzy a hrdlo stažené do chrapotu. Sotva dokázal mluvit.

„Napřed jsem si myslel, že je to stažený králík, kterého někdo vyhodil. Měli jsme tu jeden čas tularémii, tak jsme je často vybíjeli a zahrabávali do hnoje. Co taky s tím? Potom jsem ale uviděl… napřed jsem nevěřil…“ vzlykl, odvrátil se, svezl se do trávy a položil hlavu do dlaní.

Policejní lékař, doktor Vízek, který měl rok do důchodu a v životě už viděl ledaco, otřeseně vrtěl hlavou. Položil soucitně ruku na Karlovo předloktí, neboť věděl, čím si před nedávnem prošel, a řekl: „Je mi líto, Karle, že zrovna ty u něčeho takového musíš být. Za svoji dlouhou praxi jsem se s něčím podobným nesetkal. Od prvního pohledu je ale evidentní, že se dítě narodilo živé a někdo ho uškrtil. Aby se ho zbavil. Nejspíš. Proč jinak by něco takového dělal, že? Ale víc budu vědět po pitvě.“

Poručík Karel Bartoš neslyšel, co doktor říká, stál nad mrtvým dítětem jako socha, neschopný pohybu a už vůbec ne myšlenky, a jenom tiskl zuby k sobě. Aby nekřičel.

„Je mi to líto, Karle,“ opakoval ještě jednou soucitně doktor Vízek a teprve potom se pomalým, náhle zestárlým krokem odšoural k autu.

Pohled na šokovaného poručíka byl nad jeho síly.

Jakkoli si do té doby Karel Bartoš myslel, že je z nejhoršího už venku a svoji osobní tragédii potlačil aspoň natolik, aby ho neomezovala v práci, v té chvíli pochopil, že to bylo spíš jenom zbožné přání.

To cizí mrtvé dítě, kterého se někdo zbavil jako přebytečné věci či nemocného králíka jenom proto, že se narodilo na nesprávném místě, nesprávným lidem a v nesprávný čas a nebylo proto žádoucí, Karla Bartoše usvědčilo ze lži vůči sobě samému.

S trpkou pravdou si musel přiznat: Už nikdy nebudeš tím, čím jsi býval. Všechno už bylo.

Případ mrtvého dítěte samozřejmě převzal někdo jiný.

Karla Bartoše nezajímalo, kdo a už vůbec ne proč. Motiv tohoto zavrženíhodného činu byl nad jeho lidské chápání.

Věděl, stejně jako všichni kolem něj, že by při jeho vyšetřování nedokázal zachovat chladnou hlavu a profesionální přístup. Nedokázal by být nad věcí. A vzhledem k tragické osobní zkušenosti ani nemohl.

V tomto případě rozhodně ne. A on sám si navíc nebyl jistý už vůbec ničím, tím méně sebou samým.

To pochopil ve chvíli, kdy jeho kolegové uzavírali případ a přivedli na služebnu mladou ženu, vypadala skoro jako dítě.

Byla to mladší dcera sedláka ze Slunečného vrchu. Malá, dost při těle, tváře měla dětsky naducané a červené. Už při prvním pohledu bylo vidět, že je poněkud, řečeno velice jemně, jednoduchá.

Upírala na ně bezelstné oči, usedavě plakala a slzami se dovolávala pochopení a soucitu všech přítomných.

„Nikdo to nevěděl, naši by mě zabili,“ vzlykala a dlaní si utřela mokrý nos. „Tak co jsem měla dělat?!“

„A co otec dítěte?“

„Jaký otec?“ zeptala se prostoduše.

Karel Bartoš, ačkoli seděl v rohu místnosti a osobně se výslechu zadržené nezúčastnil, nemohl neslyšet dívčina slova. A dostal téměř nezvladatelnou chuť uchopit krkavčí matku za vlasy a rozbít její dobře živenou a hloupou tvářičku o desku stolu.

Chtěl být soudcem a současně i vykonavatelem spravedlnosti.

A právě to bylo špatně.

Ve svém postavení nemohl být ani jedno.

Chvíli tiše bojoval se svojí zlostí, zarýval prsty do dlaní, zuby už ho od stisků bolely. A potom se jenom mlčky zvedl, a aniž na plačící ženu pohlédl, odešel z místnosti.

Byl rozhodnut.

Ukončil službu u sboru, hned jak to šlo, a od rozhodnutí ho nedokázalo odradit ani přemlouvání kolegů a nadřízených.

Lidí bylo i tak málo a každý ze stávajících byl potřebný.

„Neblbni, Karle, všechno se srovná, to chce jenom čas.“

„Budeš dělat jenom případy, které…“ snažil se jeho náhlé rozhodnutí marně zviklat i nadřízený Emil Trojan.

„Skončil jsem. Už nebudu dělat žádné případy. Nechci.“

S jistotou věděl, že odejít musí. Že čas pro něj není milosrdenstvím ani nadějí na uzdravení, pokud zůstane.

Že se může znovu a znovu střetávat s případy, které ho budou jenom zraňovat a otevírat staré rány.

Ačkoli navenek vypadal rozhodně, bylo mu líto, že musí opustit práci, kterou si sám vybral a měl ji rád.

Ale jiného východiska nebylo.

Odešel, jak řekl, ale tím pádem přišel ve městě i o služební byt, a nezbylo mu nic jiného, než se po letech vrátit zpátky do rodného domu.

Myslel si, že právě uprostřed nejbližších a v prostředí důvěrně známém získá zpátky ztracenou rovnováhu, chuť do života a nejspíš i jiné uplatnění v něm.

Ale jak se ukázalo, bylo to jenom jeho zbožné přání.

V chalupě bylo vzhledem k napjatému vztahu mezi matkou a bratrovou těhotnou ženou takové dusno, že se dalo krájet. A navíc hrozilo, že skončí katastrofou pro všechny zúčastněné.

Děsilo ho, že by se mohla opakovat stejná tragédie jako s jeho ženou. Toho se bál, něco takového připustit nemohl.

Jediným východiskem bylo vzít matku a odejít daleko od nich. Co nejdál to šlo.

Proto se oba ocitli tady, v pohraničí. Aniž tušil, do čeho jde, nechal za sebou všechno, všechny, a doufal, že i svoji minulost.

Byl to nejen Bohem, ale i lidmi zapomenutý kousek země. Ponurý a neradostný. Noví osídlenci se tu učili žít nejen s neznámou krajinou a půdou, která snad jediná stála za úsilí. Učili se žít ale i sami mezi sebou. Navíc i s dědictvím po předchozích obyvatelích. A nebylo o co stát. Domy byly povětšině staré a po léta neudržované, s vlhkými zdmi a bez vody.

Pitnou vodu poskytovaly obyvatelům dvě studny, každá na opačném konci dědiny, k nimž si pro ni všichni chodili, aby měli na vaření a každodenní potřebu.

Nic pro člověka, který stál nad propastí.

II.

Vlhkou sklepní cihlovou klenbu mihotavě osvětlovala pouze svíčka postavená na oblém hřbetu starého rozeschlého a nepoužitelného sudu, okolo něhož postávali čtyři chlapi. Tvářili se zamyšleně až starostlivě, každý dumal tak trochu sám pro sebe, a usrkávali ze skleniček. Víno už pochválili hned při prvním ochutnání, jak se sluší a patří, teď už byl čas na záležitosti úplně jiné, méně příjemné, tak trochu přízemní, ale zato velice potřebné.

Důležité pro všechny.

„Já nevím, chlapi, jak vy, ale když splním dodávky obilí v plném rozsahu, nebudu mít mouku ani pro vlastní rodinu a už mně vůbec nezbude na jarní osev,“ pronesl do stísněného ticha ten nejmladší z nich. Zvedli hlavy, jako by všichni čekali, až někdo z nich začne mluvit a prolomí stísněné ticho.

„Nejsi sám. Já už jsem svým povinnostem dostál. Všichni jsme na tom podobně, Vincku,“ řekl po chvíli Martin Burian a dopil skleničku do dna, jako by chtěl tím gestem potvrdit pravdivost svých slov. Vzápětí přistrčil prázdnou Jurovi Jarému pod koštýř a pozoroval, jak se víno do jeho skleničky skoro radostně čeří.

Vincek nespokojeně zavrtěl hlavou.

„To je málo, co říkáš, Martine. Taková jalová řeč, jak by řekla naša mama. Spíš by mě zajímalo, co s tým budeme dělat pro příště. Co chceš dělat?“

„Co chcu? V této situaci špatná otázka. Odpověď je ale jednoduchá, víc než bys čekal. Zkrátka a dobře, udělám to, co musím, a ne to, co bych chtěl.“

„Tož to ti chválím,“ poznamenal ironicky Vincek a ještě se ušklíbl, „to je taková chlapská řeč od tebe. Taková zbojnická…“

Martin Burian stiskl zuby, aby nevybuchl, a teprve po chvíli skrze ně procedil:

„Měl by sis uvědomit jednu zásadní věc. Jednoduché počty. Já mám babu, tři děcka, ty jsi sám. Tak na to nezapomínej. Co si myslíš, podle sebe, že bych měl dělat? No, teď raď, mudrlante.“

„Tak to já nevím.“

„Tak vidíš, když nevíš, tak nemluv. Musím se přece o ně postarat, nikdo to za mě neudělá. Nebo ty bys měl pro ně přebytečnou mouku na chleba?“

Úzký sklepní prostor byl rázem nabitý hádkou až po vlhkou stropní klenbu.

„Kurva, nechte toho, chlapi, jako by toho všeho nebylo dost,“ snažil se je usměrnit Jarý, „ještě se rozhádejte mezi sebou. To bude to pravé ořechové. Abychom byli v sobě i my navzájem. Už tak je nás jenom pár, co držíme tak trochu spolu.“

„O nic nejde. Já jenom tak,“ kapituloval Vincek a vtáhl hlavu mezi ramena, „aby řeč nestála.“

Pod sklepní klenbou se teď rozhostilo už jenom rozpačité ticho.

„A co ta tvoje stodola, Martine? Už něco víš?“ zeptal se Jura Jarý, aby dal hovoru jiný směr.

„Tak to se nikdy nedovím. Kdo a proč ji zapálil. Kdybych to věděl, ruky bych mu uťal u samej řiti. Jisté je jenom to, že mně skoro všechna sláma, co jsem měl pro dobytek na zimu, vyletěla hore komínem. Jenom tak do luftu. To jediné vím.“

„Kdybys potřeboval, tak řekni. Podělíme se, že, Vincku?“ obrátil se Jura na toho nejmladšího.

Vincek se zaváháním přikývl.

„Všechna sláma se mi do stodoly naštěstí nevešla. Něco mi ještě zůstalo ve dvoře v kůlně. Ale kdyby bylo nejhůř, řeknu. A… děkuju, chlapi.“

„To nestojí za řeč, Martine. Ty bys to udělal taky, pomohl bys, kdyby se něco takového stalo někomu z nás.“

Tři muži se dál tvářili ustaraně, ale ten čtvrtý, který zatím nepromluvil, jako by mezi ně nepatřil a spokojeně si prohlížel obsah skleničky proti mihotavém světlu svíčky. Jako by se ho debata vůbec netýkala a byl v jejich společnosti jenom proto, aby v klidu popil. Na nic se neptal, nic nenabízel.

„Možná kdybych tenkrát…“ naznačil šeptem Vincek, ale včas se zarazil. Tvářil se provinile.

„Jaképak kdyby. Pozdě bycha honit, kamaráde,“ pronesl po chvíli se špatně skrývanou zlomyslností právě ten čtvrtý, který se až do té chvíle tvářil, že se ho jejich starosti netýkají, „popravdě, nemuseli jste být v takové šlamastyce. Neměli jste se stavět na zadní a měli jste pustit pole, když…“

Tři muži zvedli hlavy jako ostražití psi.

„Co ty o tom víš! Tobě se to mluví, Kuno, když jsi sám žádné polnosti neměl!“ skočil mu naštvaně do řeči Jura Jarý. „Tys neměl co pustit, ty možeš pustit akorát tak prd.“

„Pomalu, Jarý, pomalu, dávej si pozor na jazyk, abys o něj náhodou nepřišel, to se může stát dřív, než se naděješ,“ napomenul ho Kuna naštvaně a varovně zvedl ukazováček.

„Co pomalu… co to tady předvádíš! A přestaň na mě hrozit prstem jak na zlobivé děcko a takové blbé řeči si nech pro svoji starou. Ta ti je možná sežere. Tady na ty tvoje školicí žvásty není nikdo zvědavý.“

„Nechte toho, chlapi,“ snažil se je teď pro změnu uklidnit Burian a obrátil se ke Kunovi. „Máš pravdu. Ze svého pohledu. Ale jenom ti, co na svoje hospodářství nestačili, raděj povolili. A pro některé byl vstup do družstva přímo vysvobozením. Ale tady plačeš na špatném hrobě, Kuno. A když už jsme u toho, vrabci na střechách si štěbetají o tom, že to u vás v tom slavném a tolik vychvalovaném družstvu jde od desíti k pěti.“

Jarý s Vinckem téměř s potěšením přikyvovali, jak to od Martina schytal, a čekali, s čím na ně Kuna vyrukuje.

„Musím přiznat, že momentálně to zrovna růžové není. Jako účetní vím, o čem mluvím. Družstvo má dluhy a musí je splácet, to je holá pravda. Ale je třeba si položit otázku, proč ty dluhy má? A odpověď je jednoduchá. Postavili jsme nový kravín a vepřín, a proto jsme se zadlužili. Je to jenom otázka času, splatíme půjčky, rozjedeme se a bude líp,“ ohradil se Kuna.

„Tak dočkejte času, vy slavní družstevníci, až bude líp, a ty svoje agitky si zatím nech pěkně od cesty. A kdyby ti to nešlo, tak mezi nás raději nechoď.“

Martin Burian věděl dobře, co říká. V tak napjaté atmosféře stačila malá jiskérka, jedno slovo navíc a chlapi by si dali klidně přes hubu, až by krev stříkala na všechny strany.

S Vinckem k tomu prve neměli daleko.

„Chtěl jsem jenom, aby bylo jasno. Šak jsem toho tolik neřekl,“ zacouval smířlivě Kuna. Přece jen nechtěl, z mnoha důvodů, o jejich společnost přijít.

„Takové řeči nejsou k ničemu. Každý z nás přece ví nejlíp, co a proč udělal nebo neudělal. Není třeba to hodnotit, ale je třeba si přiznat, že z této momentální situace žádné rozumné východisko není. Pro nikoho,“ připustil váhavě Jura Jarý.

„Musí byt. Vždycky se něco najde,“ ohradil se Vincek, který měl jako nejmladší z nich pořád ještě naději.

„To máš pravdu,“ souhlasil s ním překvapivě Martin, „kdyby bylo na mně… já bych přece jen jedno řešení měl.“

„Máš a neřekneš. Tak mluv,“ pobídl Buriana Jarý. „To bych byl zvědavý, co z tebe vyleze.“

Martin Burian si promnul bradu, až mu strniště v dlani zašustilo, a teprve po chvíli odpověděl.

„Nejraději bych tady všecko prodal a odstěhoval se někam úplně jinam. Třeba do Austrálie.“

Následovalo ohromené ticho.

„Ty jsi kus vola, Buriane,“ zavrtěl Jarý hlavou.

„Proč zrovna tam kamsi na konec světa?“ zeptal se po chvíli Vincek. „Ani pořádně nevím, kde to je.“

„To máš jedno, já taky ne. Ale za krize tam odešel bratr mého taty, strýc Josef.“

„A co bys tam dělal?“

„Nejspíš to, co on. Však se nevrátil, tak se mu tam podle všeho daří dobře. Asi líp než nám tady.“

„To se podívejme! Vypadá to tak, že už máš sbaleno. A kdy vyrazíš, ty hrdino?“ ušklíbl se Kuna.

Burian chvíli pozoroval Kunu přivřenýma očima. Nikdy nevěděl, co si o tom člověku má myslet. Vždycky byl tam, kde bylo víc lidí pohromadě, nikým nezván, a přece všudypřítomný.

„Na svatého Dyndy, Kuno, na svatého Dyndy,“ odpověděl Burian, natáhl ruku se skleničkou k Jarému a nechal si nalít. „A zrovna tobě se tak budu zpovídat, to bych si dal. Je o tobě všeobecně známo, že ty co nevíš, nepovíš, ty jedna slepičí prdelko…“

Chlapi se rozchechtali jako jeden a ten smích aspoň trochu uvolnil už tak dusivou a napjatou atmosféru poněkud uzavřeného sklepního prostoru. Byl nejvyšší čas.

Kuna je chvíli podmračeně pozoroval.

„Se vám divím, chlapi. To vás smích ještě nepřešel? Však všeho do času.“ Podíval se na každého zvlášť, aby svá slova patřičně podtrhl. „Ještě všem dnům konec není,“ dodal skoro výhružně. „Jdu se ven vychcat,“ oznámil nakonec.

„To uděláš dobře. Konečně rozumná řeč od tebe. Aby ses nám tu ještě nepotentoval,“ pobídl ho se smíchem Vincek.

A ani si nevšiml, že Jarý s Burianem pozvedli zaraženě obočí téměř současně a pohlédli na sebe krátkým, ale významným pohledem.

Pavel Kuna se trochu nejistě vydrápal ze sklepa, aby ulevil plnému měchýři, a ačkoli to původně neměl v úmyslu, rozhodl se, že se zpátky mezi chlapy už nevrátí.

Upravil si kalhoty a rozhlédl se kolem sebe.

Mezi sklepy byla naprostá tma a dost nevlídno, holé větve všudypřítomných akátů nad ním škrábaly ve větru po zdi jako tenké drápky, ale dole pod ním se v mělké prohlubni krčila spoře osvětlená spící a zdálky poklidná dědina, jejíž ticho rušil jenom občasný štěkot psů. To když někdo cizí prošel po silnici okolo domu nebo bezprostředně za humny.

Pavel Kuna přešel štěrkovou silnici na druhou stranu a vydal se přímo k vesnici. Měl už dost vína, které stejně za moc nestálo, i těch hloupých řečí okolo. Ostatně, byl celkem spokojený, dostal to, co potřeboval.

Stěžovali si. Na co proboha, hučel si pod nos Kuna.

Mohli akorát tak na svoji tvrdohlavou sedláckou zabedněnost.

Prý mizerná úroda a vysoké státní dodávky! A co čekali? Měli táhnout do družstva a mohli mít klid. A ten blbec Burian ještě řekne, že by tady nejraději všechno prodal a odstěhoval se do Austrálie.

Dobrý, Burian, nemohlo to být lepší, ušklíbl se Kuna.

Pojedeš tak akorát do řiti.

A v duchu ve své samomluvě pokračoval.

Tam kdesi akorát na něho a jemu podobné všichni čekají. Na takové sprosté sedlácké huby! Kdyby jenom ti omezenci tušili, co všechno si on musí pamatovat! Ale jak by mohli něco tušit. Nevidí si ani na špičku svého nosu a neumí nic jiného než dřít od rána do večera jako hovada.

A potom nadávat.

Kuna zakopl, zavrávoral, křivě se pousmál a na znamení svého hlubokého pohrdání před sebe plivl. Pár kapek slin mu uvízlo ve strništi na bradě.

On znal tady v tom zapadákově snadnější cestu pro život. Jak přežít a neudřít se. Nezblbnout a nezbláznit se.

Pěkně pomalu, pomaloučku. Měli pravdu, že on žádné polnosti nemá. Taky ale nemá žádné starosti. On se nestavěl na zadní, aby komusi cosi dokazoval. Dělal v družstvu účetního a jeho žena Frana v družstevní pekárně. Udělali si svoje a měli pokoj.

Jako účetní dobře věděl, že je družstvo momentálně totálně na huntě, dokonce na daleko větším huntě, než prve řekl. Ale pro sebe a vedení na výplaty vždycky nějakou tu korunu vyškrabal. Už třetí měsíc ti ostatní nedostali ani haléř, ale to už nebyla jeho starost. Jejich problém, jak si s tím poradí.

Co on sám mohl dělat? Jenom svoji práci. Každému spočítal podle výkazů jednotky za práci a vyhodil cifru.

Noc byla ještě mladá, alespoň pro něj. Při představě, že přijde domů a zalehne vedle své ženy, která by se mohla probudit a začít i brblat, nepocítil žádné nadšení. Spíše naopak.

Možná by se Frana Kunová, křtěná Františka, svojí vznosnou štíhlostí i někomu líbila. Vypadala spíše jako městská panička a dost si na tom zakládala. Nikdy nenosila květované zástěry jako většina žen ve vesnici, ani šátky na hlavě. Vlasy mívala pečlivě naondulované, občas si přejela rty rtěnkou. Ale pro Pavla Kunu neměla ty správné rozměry. On měl rád ženy kypřejších tvarů. Oblé a měkké, krev a mléko.

Aby bylo za co chytit, říkával. Ženská má být jako dobře stavěná almara. Široká prdel a dobře vybavená mlékárna.

A neměl nouzi. V dědině bylo pro něj dost jiných vyhřátých postelí, v nichž se mohl aspoň na pár hodin příjemně potěšit bez toho, že by se musel něčeho doprošovat a navíc poslouchat nekonečné výčitky a hloupé řeči.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zbav nás od zlého.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.