Linda Castillo

V moci zla

Originální název: Among the Wicked

Vydáno u Minotaur Books, New York 2016

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2016 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martinʼs Press, LLC. All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9269-1 (epub)

ISBN 978-80-243-9270-7 (mobi)

Mým čtenářům

PODĚKOVÁNÍ

Jednou z nejlepších součástí spisovatelského řemesla je příležitost osobně se setkat s čtenáři. V rámci knižního turné procestuji každé léto ohijskou zemi amišů a další štace. Ráda bych při této příležitosti poděkovala všem těm báječným knihovníkům, knihkupcům a dalším, kteří mi to umožňují: Jimu Gillovi z Dover Public Library; Dawn Grovesové z Masillon Public Library; Jodie Hawkinsové ze Stark County District Library, lake Community a Perry Sippo Branches; Pam DeFinové z Cuyahoga County Public Library, Berea Branch; Holly Caminové z Medina County District Library; Sharon Kellyové Rothové z Books & Co. v ohijském Daytonu; Barbaře Petersové z Poisoned Pen v arizonském Scottsdaleu; Jill Minerové ze Saturn Books v michiganském Gaylordu; Robin Agnewové z Aunt Agatha’s v michiganském Ann Arboru; Johnu Kwiatkowskimu z Murder by the Book v texaském Houstonu; dále všem skvělým členům spolku Dover Rotary Club (i za ty skvělé křty u vás!); a samozřejmě nemohu opomenout zábavného moderátora Boba Scanlona z WJER Radio v Doveru a všechna ta báječná rána ve Williams Furniture. Vřelé díky za to, že mě a mé knihy podporujete, že je každá akce tak vydařená, že se mnou trávíte čas a vyprávíte mi nejrůznější historky. Díky vám je to všechno nesmírně příjemné.

Jsem také zavázaná skvělým a oddaným profesionálům z Minotaur Books: Charlesi Spicerovi, Sally Richardsonové, Andrewu Martinovi, Jennifer Enderlinové, Sarah Melnykové, Jeanne-Marie Hudsonové, Kerry Nordlingové, Paulu Hochmanovi, Kelley Raglandové, Martě Fickeové, April Osbornové, Davidu Rotsteinovi a Melisse Hastingsové. Díky vám všem za to, co děláte, abyste knihám vdechli život. (A za to, že v New Yorku se mám pokaždé tak skvěle!)

A ráda bych vyjádřila vděčnost své přítelkyni a agentce Nancy Yostové. Děkuju ti za všechno!

Blaze muži, který nestojí na cestě hříšných.

– Bible, žalm 1:1

PROLOG

Čekala do tří ráno. Pokoušela se usnout, ale marně. Místo toho se pět hodin převracela pod přikrývkou navlhlou potem, bušilo jí srdce a hlavou se jí honilo, co všechno by se mohlo zvrtnout. Nakonec už nedokázala zůstat ležet ani o minutu déle. Odhrnula přikrývku, vstala a svlékla si noční košili.

Vkleče vytáhla z úkrytu pod postelí poskládané oblečení. Spodky. Modré džíny. Svetr. Ponožky. Zateplené rukavice. Vlněnou čepici. Nashromáždit těch pár prostých nezbytností jí trvalo celé týdny, už dvakrát musela útěk odložit. Poprvé v životě kradla. Lhala lidem, které měla ráda. Ale nakonec přece jen získala dostatečnou zásobu zimního oblečení. Teď se děj vůle Boží.

Oblékla se potmě, celá roztřesená, do kapsy strčila rukavice. Zaposlouchala se, jestli není vzhůru ještě někdo, slyšela však jen vlastní dech a šelestění, jak se bavlněná látka třela o její holou kůži. Ráda by měla impregnované zimní boty, nejlépe pohorky, ale nemohla si je dovolit a ukrást si je netroufla. Bude si muset vystačit se zateplenými holínkami.

Když byla kompletně oblečená, vytáhla zpod matrace mobilní telefon. Až dosud byl vypnutý. Ordnung totiž mobilní telefony přísně zakazoval. Kdyby ho u ní někdo našel, stihl by ji za takový prohřešek rychlý a bolestivý trest. Snad zůstala baterie nabitá aspoň tolik, aby to stačilo na jediný hovor, který potřebuje uskutečnit.

Strčila telefon do zadní kapsy džínů a jen v ponožkách se kradla ke dveřím z pokoje. Když se otevřely bez jediného vrznutí, usmála se. Neuvěřitelné, co udělá s panty trocha sádla. Nezapomínala, že k dopadení vede většinou právě přehlédnutí nějakého malého detailu. Nebo když člověk důvěřuje nesprávným lidem.

To se jí stát nemohlo. Nedůvěřovala nikomu. Už hodně dlouho. Někdy nevěřila dokonce ani sama sobě.

Útěk plánovala celé týdny. Snad tisíckrát prošla všechny podrobnosti. Představila si stovku věcí, které by se mohly zvrtnout, a připravila se na ně. A představovala si úspěch. Ani na vteřinu nezapomínala, co by to znamenalo. A právě to ji pohánělo kupředu, ačkoli bylo všechno ostatní ztraceno.

Svoboda.

Tiše se vyplížila na chodbu. Troje dveře do tří pokojů. Právě zde by ji mohli nejsnáze odhalit. V chodbě bez oken vládla neproniknutelná tma, na tu však byla připravená. Během uplynulých týdnů si pečlivě vrývala do paměti každý centimetr, znala cestu jako své boty. Tři kroky a ocitla se u schodů. Položila ruku na zábradlí, ucítila tvrdé a hladké dřevo. Věděla, že se nesmí dotknout stěny, aby nechtíc neshodila některý z obrazů. S nastraženými smysly opatrně sestupovala po schodech, čtvrtý překročila – ten vrzal.

Dole se opět zastavila a zaposlouchala se, slyšela však jen bzučení plynové lednice v kuchyni a tikání hodin nad sporákem. Cítila, jak se jí třesou kolena. Ruce měla neohrabané, dlaně zpocené a vlhké. Jenže strach si nemohla dovolit. Strach rozptyluje a člověk pak snadno udělá chybu. Dobrý Bože, hlavně to tentokrát nepokazit. Pokusila se uklidnit – hluboký nádech a tichý dlouhý výdech –, ale marně. Hrůza ji pronásledovala jako temná bestie, cítila v zátylku její horký dech.

Před sebou spatřila sotva zřetelný obdélník kuchyňských dveří. Nikde žádná mihotavá záře zapálené petrolejky. V tuto hodinu všichni spí. Do obývacího pokoje napravo pronikalo oknem kalné světlo. Tříčtvrteční měsíc představoval další detail, který důkladně promyslela. Zato nepočítala s mrakem, jenž ho zahalil. Ani to ji však nemohlo zastavit.

Pohybovala se po dřevěné podlaze tiše jako duch. Přes kuchyni, kde ji záblo linoleum do nohou i přes dvoje ponožky, až do předsíně. Tady bylo chladněji. Žádné vytápění. Pod vchodovými dveřmi táhlo. Na věšáku měla pověšený kabát. Ne dost teplý, ale bude muset stačit. Vedle rohožky měla postavené holínky, nechala je tu po vykydání stáje. Ještě stále byly cítit koňskou mrvou. Vklouzla nohama do bot. Natáhla si kabát. Zapnula ho roztřesenými prsty. Z kapes vyndala rukavice a navlékla si je. Začínala se pod kabátem potit. Dýchala mělce a krátce. Když natáhla ruku ke klice, strach jako by se jí vysmíval a našeptával jí, že to nezvládne. Pak se dveře otevřely, opět bezhlesně. Tentokrát se neusmála.

Venku hustě sněžilo. Krátké rozčarování, měla to čekat. Na chvíli ji přemohla úzkost, že po ní zůstanou stopy. Když však scházela po schodech z verandy, uvědomila si, že chumelí a stopy záhy zapadají. A zhoršená viditelnost představovala výhodu. Kdyby se náhodou někdo probudil a podíval se z okna, neuvidí ji. Další dar od Boha.

Když se neohrabaně rozběhla v holínkách přes dvůr, z hrdla se jí vydral hysterický smích. Sníh tlumil zvuky kroků. Dech se před ní srážel v páru. Vločky ji bodaly do tváří jako ostré zobáčky. Proběhla kolem kůlny, shýbla se pod šňůrou na prádlo. Jen stěží rozeznala obrys stodoly, která stála nějakých dvacet metrů nalevo. Upamatovala se, že se má vyhnout koním, aby nezačali ržát v očekávání krmení, a zahnula doprava. Kolem sloupku označujícího začátek zahrady. Kolem starého javoru.

Dostala se až k ohradě, zdolala ji s obratností gymnastky a přistála rovnýma nohama na druhé straně. Přes bílý sněhový závoj už na ni volal les. Když se rozběhla přes pastvinu, zaplavil ji pronikavý pocit osvobození. Pod nohama jí křupaly trsy zmrzlé trávy. Vítr ji šlehal do tváře, pokoušel se z ní servat kabát a čepici. Zmrzlé vločky ji bodaly do očí. Věděla však přesně, kde najde ústí cesty vedoucí přes les. Tou stezkou chodila zvěř a ona ji už celé týdny rozšiřovala a mýtila. Dobře, že ti hajzlové nehlídali, co dělá o volných odpoledních…

Les ji spolkl, přijal ji do sebe. Vítr ji pronásledoval ještě několik metrů, než se stáhl, protože nedokázal proniknout tak hluboko mezi stromy. Všude kolem vládlo nadpozemské ticho až na slabé šelestění snášejících se vloček. Po sto metrech obešla spadlý kmen, který byl moc těžký na to, aby ho během příprav odtáhla z cesty. Posléze se vyhnula nízké větvi.

Zastavila se na mýtině, předklonila se a opřela ruce o kolena. Jen na minutu, než popadne dech. Má čas. Stačí uběhnout ještě tři kilometry. Kolem rybníka, který leží před ní. U posedu pak zatočit doprava. Odtamtud další kilometr a půl na silnici. Ale nejnebezpečnější část plánu už má za sebou.

Opojení sílilo. Opět se zasmála, zázračný zvuk v té bílé tmě. „Dokázala jsem to,“ funěla. „Dokázala jsem to. Dokázala.“

Napřímila se, utřela si nos, z něhož jí teklo, a ohlédla se. Když viděla, že stezka za ní je prázdná, projela jí další vlna úlevy.

„Doběhla jsem vás,“ zašeptala. „Svině jedny.“

Rozběhla se po stezce, našla si pohodlné tempo. Sníh ji zábl na tvářích a oči jí slzely, sotva to však vnímala. Kolem se míhaly stromy. Nadšení ji pohánělo vpřed. Už byla tak blízko, že cítila sladkou vůni svobody. Nový život. Budoucnost.

Doběhla k rybníku, zasněžené bílé pláni po pravé straně. V těch místech vedla cesta zhruba padesát metrů rovnoběžně s břehem. Sníh se na ledu třpytil jako diamanty. Za rybníkem čekal další les. Svaly protestovaly, pálilo ji na plicích, přesto zrychlila. Jedna noha, druhá noha. Rychleji. Ať si to třeba bolí!

Když před sebou zahlédla šlápotu, ztuhla. Prudce oddechovala a ohromeně na ni zírala. Nemohla tomu uvěřit. V hlavě jí zvonilo na poplach. Hrůza jí opět dýchla do zátylku.

To není možné, pomyslela si.

Sledovala pohledem další stopy doleva k lesu. Ještě je ani nezasypal sníh. Jsou čerstvé. Jenže co by tu kdo dělal uprostřed noci? Ale ještě než se jí ta otázka zformovala v hlavě, přihlásila se odpověď. Následoval okamžitý příval adrenalinu.

Horečně přemítala, co dál. Pokračovat po stezce, zrychlit a utéct jim. Opustit stezku a prchnout do lesa, ztratit se mezi stromy. Nebo se pustit přes rybník a pak se ukrýt v lese na druhé straně. Uvědomovala si však, jak je poslední varianta nebezpečná. Dnes v noci sice mrzlo, až praštělo, v posledním týdnu se však vyšplhaly nejvyšší teploty k deseti nad nulou. Led by nemusel být dost pevný. Vtom se z lesa vynořila postava a postavila se na stezku před ní. Bílý přízrak s tmavými otvory místo očí. Klobouk a plátěný kabát obalený sněhem. A pak ho poznala. Snad se jí mělo ulevit, srdce však odmítalo zpomalit a nohy se dál třásly.

„Strašně jsi mě vyděsil!“ zavolala na něj. Známý veselý úšklebek. „Promiň.“

„Co tu děláš?“

„Nemohl jsem spát.“ Uhnul pohledem. „Nechtěl jsem tě nechat odejít bez rozloučení.“ Krok blíž.

Instinkt ji hlasitě nabádal udržovat bezpečnou vzdálenost. Neposlechla. Od něj mi nic nehrozí, uklidňovala se. Jsem jenom nesmyslně podezíravá. „Ozvala bych se, říkala jsem ti to.“

„Oba víme, že se to nestane.“

Chtěla protestovat, ale nebyl čas. Snažila se ignorovat nepříjemný pocit, který ji svíral ve spárech, a důvěřovat, přestože se tolikrát zklamala. V těch známých očích však spatřila něco, co tam dříve nebylo.

„Musím jít,“ zašeptala. „Promiň.“

„Miluju tě.“ Další krok. Už by na ni dosáhl. Příliš blízko. „Neodcházej, prosím tě.“

Záblesk odhodlání. Bodnutí lítosti. Otočila se, seskočila ze břehu a rozběhla se plnou rychlostí přes rybník.

„Počkej!“

Neodvažovala se zpomalit. Po několika metrech uklouzla a tvrdě přistála na břiše. Sníh se jí dostal do obličeje, do úst. Led po tom nárazu zasténal. Vyskočila. Uběhla padesát metrů. Máchala rukama, nohy jí podkluzovaly. Ohlédla se, ale nikoho za sebou nespatřila. Kam se poděl? Běžela dál, o něco pomaleji. Led jí vrzal pod nohama.

Ještě kousek a bude uprostřed.

V tu chvíli ledem zavibrovalo děsivé rup! Na boty jí vyšplíchla voda. Sníh se jí pod nohama změnil v břečku. Došlo jí, že udělala chybu. Další krok a led praskl. Díra spolkla nejprve její chodila, vzápětí ji stáhla dolů celou. Šok. Chlad, který spaloval jako oheň. Rozpřáhla ruce, opřela se dlaněmi o led, setrvačnost ji však táhla níž, do mrazivé černé tmy. Voda se jí zavřela nad hlavou. Zima jí vyrvala dech z plic.

Tma, panika, podvodní ticho. Instinktivně kopala nohama, máchala rukama. Byla dobrá plavkyně, loni v létě přeplavala rybník nejméně desetkrát. Podařilo se jí dostat hlavou nad vodu. Jediný nádech. Příliš se jí však svíral hrudník. Pod ní se rozprostíral bezedný chlad.

Vyprskla vodu, natáhla se po rozeklaném okraji ledu, chytila se ho rukama v rukavicích a pokusila se z vody vytáhnout. Dostala ven jen ramena. Pak se led, kterého se držela, ulomil a ona se znovu potopila. Boty měla plné vody. Pravým chodidlem si skopla levou holínku. Jedna noha bosá. Tělo třesoucí se zimou. Ještě stále by se mohla zachránit…

Prudce kopla nohama, opět se chytila ledu a pokusila se vytáhnout tělo z vody. Led se znovu ulomil a poslal ji zpátky. Ne, pomyslela si. Ne! Další zoufalý pokus. Tentokrát led vydržel. Z hrdla se jí vydral výkřik, pokoušela se vytáhnout nahoru, kabát však nasákl vodou a stahoval ji zpátky. Neměla sílu dostat se ven.

„Ne…“ Chtěla vykřiknout, připomínalo to však tiché kotěcí mňouknutí.

Poprvé ji napadlo, že teď už se jí promyšlený plán nepodaří uskutečnit. Představa selhání ji rozzuřila. Po všech těch přípravách, nadějích a promýšlení, poté co obstarala každou podrobnost, se utopí v tomhle zatraceném smradlavém rybníce jako nějaké tupé zvíře, které se zatoulalo na tenký led.

„Ne!“ Chtěla do ledu uhodit pěstí, ale sotva zvedla paži. Natáhla se a chytila se zmrzlého okraje. Celá se třásla, zuby jí neovladatelně drkotaly. Síla ji opouštěla ohromující rychlostí.

V chumelenici zahlédla postavu. Někdo stál tak dvacet metrů od ní. Pozoroval ji. Pokusila se promluvit, její rty se však odmítly pohnout. Zvedla ruku, zmrzlý pařát proti noční obloze. Nemohla uvěřit, že její život skončí právě takhle. Po všem, co prodělala. Už byla tak blízko. A teď se nikdo nikdy nedozví…

Zmáhalo ji vyčerpání, lákalo ji na místo, kde je teplo, ticho a útěcha. Bylo by tak snadné pustit se a vzdát to. Utnout celou tu noční můru jednou pro vždy.

Prsty jí uklouzly. Obličej se potopil pod hladinu. Voda se jí dostala do úst. Do nosu. Sevřela ji křeč. Slábla s každou vteřinou. Podařilo se jí vynořit hlavu, kašlala a prskala, v ústech pachuť bahna. Zadívala se na onu postavu, která náhle nepředstavovala ohrožení, ale jedinou šanci na přežití.

„Pomoc,“ zašeptala.

Ten člověk se položil na břicho. Po zasněženém povrchu se k ní posunovala větev. „Chyť se,“ vyzval ji. „Chyť se a pevně se drž.“

Vzplála v ní naděje. Plamínek, který se nechce dát sfouknout ani uprostřed vánice. Natáhla se po větvi rukama, které jako by jí ani nepatřily. Necítila je, přesto se prsty v rukavicích sevřely kolem větve.

Když ji začal tahat ven, dřel ji led i přes kabát. Zpočátku se pod její vahou lámal dál, nakonec se však dostala ven. Zavřela oči a držela se větve. A náhle ležela celá na ledu a v rukou stále svírala větev, nedokázala ji pustit. Celá se třásla. Mráz se jí zahryzával do těla jako zuby nějakého kanibala. Vlasy jí začínaly namrzat, lepily se jí k tvářím jako pruhy látky.

Zachytila pohyb, kroky ve sněhu. Vzápětí ji popadl a táhl ke břehu. Když otevřela oči, spatřila černé kostry stromů na pozadí noční oblohy. V podpaží ji držely silné ruce.

Zvedla oči k obloze. Dolů se snášel sníh. Její chodidla zanechávala rýhy ve sněhu. A ji napadlo: Jak uteču bez jedné boty?

KAPITOLA 1

Na konci ledna přichází soumrak v severovýchodním Ohiu brzy a bez ohlášení. Ještě není ani pět odpoledne a les na severní straně Hogpath Road už ožívá stíny. Sedím za volantem svého erárního exploreru a poslouchám téměř neexistující provoz policejní vysílačky. Jindy se mi to nestává, ale dnes se nemůžu dočkat, až mi skončí směna. Na poli vlevo proměnil sníh posekané kukuřičné stvoly v armádu sněhových kostlivců. Je to první sníh v dosud mírné sezoně, vzhledem k tlakové níži, která se k nám valí z Kanady, se ale situace brzy změní. Do rána budeme mít já a mé malé policejní oddělení plné ruce práce s hromadou autonehod. Snad nedojde k žádné závažné. Jmenuji se Kate Burkholderová a jsem náčelnicí policie ohijského Painters Millu, města o pouhých 5 300 obyvatelích, z nichž polovinu tvoří amišové. Včetně mé vlastní rodiny. Já sama opustila stádo v osmnácti a nebylo to vůbec snadné, protože do té doby jsem jiný než prostý amišský život neznala. Po tragickém prvním roce, kdy jsem žila sama v blízkém Columbusu, jsem složila srovnávací zkoušky a našla si nezvyklou brigádu: zvedala jsem telefony na policejní stanici. Večery jsem trávila na místní veřejné univerzitě a nakonec jsem získala titul diplomovaného specialisty v trestním právu. O rok později jsem absolvovala policejní akademii a stala se hlídkovou policistkou. Během následujících šesti let jsem se propracovala až na vyšetřovatele v oddělení vražd, a to jako nejmladší žena na této pozici vůbec.

Když mi o dva roky později zemřela mamm, vrátila jsem se do Painters Millu, ke své minulosti a odcizené amišské rodině. Náčelník tamní policie odešel krátce předtím do penze a městská rada i starosta – odvolávající se na mé zkušenosti u policejního sboru a znalost amišské kultury – mi nabídli jeho pozici. Hledali někoho, kdo by překlenul kulturní propast mezi amiši a neamiši, která přímo ovlivňovala místní hospodářství. Už nějakou dobu mě to táhlo zpátky domů a po týdnech sebezpytování jsem místo náčelnice přijala a nikdy nelitovala.

Většina amišů mi prohřešky mládí odpustila. Sice jsem teď Englischer, ale když se usměju nebo zamávám, obvykle mi gesto oplatí. Žije zde však i několik swartzentruberských rodin a těch, které striktně dodržují starý řád, a tito amišové se mnou odmítají mluvit. Když je pozdravím – i kdyby to bylo mým rodným jazykem, pennsilfaanisch deitsch –, odvrátí se nebo předstírají, že neslyšeli. Neberu si to osobně. Vnímám tento aspekt svého návratu do rodného hnízda jako něco, co chce čas.

S mou rodinou to na začátku nebylo o moc jiné. V prvních týdnech se mnou sestra a bratr sotva promluvili. V souladu s anabaptistickou doktrínou mě amišové coby hříšnici exkomunikovali. Ani dnes si se sourozenci nejsme tak blízcí jako kdysi a možná už to výjimečné pouto, které nás spojovalo jako děti, nikdy nenajdeme. Ale děláme pokroky. Sourozenci mě zvou na návštěvu a na společné obědy. Doufám, že v tom budeme pokračovat.

Těším se na dnešní večer – na klidnou večeři na farmě, kde žiju se svým přítelem Johnem Tomasettim. I on pracuje u policejního sboru – jako agent ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování. Miluju ho a vím jistě, že je to oboustranné. Jako každý pár jsme na společné cestě museli překonat nejeden zádrhel, vesměs zapříčiněný naší minulostí – oba jsme poněkud poznamenaní. Ale John je to nejlepší, co mě kdy potkalo, a když si představuji budoucnost, jsem ráda, že v ní má své místo.

Jedu osmdesátkou, světlomety zapnuté, stěrače se hrdinně pokoušejí zvládnout sněžení. V okamžiku, kdy vyjedu na kopec a na křižovatku s okreskou číslo 13, se přede mnou jakoby odnikud zhmotní bryčka. Strhnu volant prudce doleva a dupnu na brzdu. Explorer začne klouzat, dostanu smyk. Nakrátko to vypadá, že do bryčky narazím. Pak se pneumatiky dostanou na asfalt a auto prudce zastaví na štěrkové krajnici na protější straně vozovky.

Chvíli jen sedím, svírám volant a čekám, až opadne adrenalin. Napadá mě hned několik věcí najednou. Tu bryčku jsem neviděla, dokud jsem do ní málem nenarazila. K nehodě by došlo mou vinou. Nikdo z té bryčky by nevyvázl bez zranění – v lepším případě.

Oknem na straně spolujezdce vidím, jak kůň zastavuje. Zapnu maják, zacouvám a přejedu na druhou stranu vozovky, abych stála za bryčkou a chránila ji před případnými přijíždějícími vozidly. Z kapsy na sedadle vytáhnu baterku a vystoupím. Okamžitě si všimnu, že bryčka není opatřena lucernou ani reflexní odrazkou.

Z bryčky vystoupí muž. Svítilnu držím sklopenou, abych ho neoslnila. Pětatřicátník. Tak sto osmdesát centimetrů. Černý kabát. Černý klobouk s plochým dýnkem. Ocelově šedý plnovous až na břicho. Jeho šaty a skutečnost, že bryčka nemá čelní sklo, napovídají, že jde o swartzentrubera. Už jsem ho ve městě potkala, ale nikdy jsme spolu nemluvili a nevím, jak se jmenuje.

„Guder Ohvet,“ pozdravím. Dobrý večer.

Zamžiká, překvapený, že mluvím pensylvánskou němčinou. Vlídně odpoví.

Trochu se předkloním a posvítím do bryčky. Vzadu se choulí zhruba třicetiletá amiška, rovněž v černém, a šest dětí od batolete po puberťáka, nohy mají přikryté dvěma pletenými dekami. Žena drží v náručí nemluvně. Zděšením se mi sevře žaludek, když si představím, jak to mohlo dopadnout.

„And Wie bischt du heit?“ ptám se té ženy. Jak se máte? Odvrátí se.

„Miah bin zimmlich gut,“ ozve se zepředu hlas toho muže. Máme se dobře.

Kdykoli jednám s amiši v oficiální záležitosti, zvláště se swartzentrubery a se stoupenci starého řádu, pokouším se je nejprve uklidnit, než přejdu k policejním záležitostem. Usměju se na tu ženu, narovnám se a povím tomu muži: „Sis kald heit.“ Dnes je chladno.

„Ja.“

„Jak se jmenujete, pane?“

„Elam Shetler.“

„Máte u sebe řidičský průkaz, pane Shetlere?“ Zavrtí hlavou. „Jsme swartzentruberové,“ poznamená, jako by to vše vysvětlovalo.

A skutečně vysvětluje. Amišové neřídí. Pokud potřebují jet někam daleko, najmou si řidiče. Většina z nich řidičský průkaz nemá, ale nechávají si vystavit jiný průkaz totožnosti. Swartzentruberové ne, jejich víra jim zakazuje nechat se vyfotografovat.

„Pane Sheltere, přijela jsem z druhé strany tamtoho kopce a vůbec jsem vaši bryčku neviděla.“ Ukážu k zmiňovanému dopravnímu prostředku. „Nemohla jsem si nevšimnout, že nemáte lucernu ani reflexní odrazku.“

„Nepovolené ozdoby,“ zamumlá pensylvánskou němčinou.

„Málem jsem do vás nabourala.“ Kývnu k jeho ženě a dětem. „Někdo mohl přijít k vážnému úrazu.“

„Věřím Bohu, ne nějakým Englischer symbolům.“

„Ich fashtay.“ Rozumím. „Ale takový je zákon, pane Sheltere.“

„Bůh se o nás postará.“

„Možná by byl raději, kdybyste si bryčku označili reflexní nálepkou pro pomalu jedoucí vozidla, abyste vy i vaše rodina mohli prožít dlouhý a spokojený život.“

Nakrátko neví, jak odpovědět. Pak se štěkavě zasměje.

„Sell is nix as baeffzes.“ To jsou jen hloupé řeči.

„Ohijský zákoník nařizuje reflexní označení na všech pomalu jedoucích vozidlech.“ Ztlumím hlas. „Když zemřel Paul Borntrager a jeho děti, byla jsem na místě nehody, pane Sheltere. Strašná věc. Nechtěl byste, aby tohle potkalo vaši rodinu, to mi věřte.“

Z jeho výrazu je zřejmé, že házím hrách na stěnu. Má svůj názor a ten nezmění kvůli mně ani kvůli nikomu jinému. Přemítám, jestli mu dát pokutu. Náhle mi na boku zavibruje telefon. Na displeji vidím Tomasettiho číslo.

Rozhodnu se zavolat mu později, zaměřím se na Sheltera. „Až vás potkám příště na silnici bez náležitého označení, zaplatíte pokutu, rozumíte?“

„Myslím, že jsme skončili.“ Odvrátí se a nastoupí do bryčky.

Stojím na krajnici, poslouchám cinkání koňského postroje a klapot okovaných kopyt. Bryčka se rozjede a mizí.

Na ramena mi padá sníh. Posekané kukuřičné stvoly šeptají, ať to nechám být. „Pitomec,“ ulevím si.

Nasednu do auta, v tu chvíli ve vysílačce zapraská.

„Náčelnice?“ ozve se hlas dispečerky druhé směny.

Zvednu mikrofon. „Co se děje, Jodie?“

„Máte na stanici návštěvu.“

„Návštěvu?“ Nakrátko si představím, jak v recepci sedí má sestra nebo bratr, rozpačitě se ošívají a čekají, až se ukážu. „Kdo je to?“

„Agent Tomasetti, pak nějaký velký šéf z Úřadu pro kriminální vyšetřování a agent ze státu New York.“

Tomasetti se před pár dny zmínil, že by se mnou rád mluvil superintendantův zástupce kvůli nějakému vyšetřování. Schůzku jsme zatím nenaplánovali a Tomasetti neznal žádné podrobnosti. Zvláštní, že se prostě rovnou objeví po pracovní době v zasněženém odpoledni, aniž by dali předem vědět. A ještě podivnější, že s nimi přijel někdo z New Yorku.

„Netušíš, co chtějí?“ ptám se.

„To nevím, ale tváří se celkem vážně, šéfe.“ Jodie ztlumí hlas do šepotu. „Jako že je to hodně důležité.“

„Pověz jim, že tam za deset minut budu.“ Jsem zaskočená a snažím se nedělat si starosti. Zařadím a vyrazím k městu a na policejní oddělení. Doufám, že Elam Shetler s rodinou domů dorazí v pořádku.

Vedle mého vyhrazeného místa před policejní stanicí parkuje Tomasettiho tahoe a hnědý crown vic s newyorskou poznávací značkou. Oba vozy už pokrývá sněhový poprašek. Zaparkuji a pospíchám dovnitř. Když vejdu, spatřím dispečerku Jodie, jak se zavřenýma očima bubnuje dlaněmi o desku psacího stolu do rytmu „Rolling in the Deep“ od Adele.

Její pracovní návyky pro nás ostatní obvykle představují pobavení. Jenže dnes máme oficiální návštěvu a já se zas tak moc nebavím. Když jsem v půli cesty k ní, otevře oči. Všimne si mě, trhne sebou a okamžitě rádio vypne. „Zdravím, šéfe.“

Vezmu si vzkazy ze své přihrádky. „Kampak se ta vzácná návštěva poděla?“

„Agent Tomasetti jim ukazuje cely ve sklepě…“

„Jsme tady, náčelnice,“ ozve se z chodby Tomasettiho hlas.

Stále má na sobě tmavě šedý oblek a levandulovou vázanku, které si bral v sedm ráno. Tváří se profesionálně, žádný úsměv, a já poznám, že jde o oficiální záležitost. Ti dva, kteří přicházejí za ním, sem nepřijeli kvůli prohlídce mé sklepní věznice o jedné cele.

„Dobrý den… agente Tomasetti.“ Je to absurdně formální pozdrav vzhledem k tomu, že spolu už přes rok žijeme.

„Dobrý den.“ Podá mi ruku. „Omlouvám se, že jsme přijeli bez varování.“

„Nevadí, stejně bych se sem vracela.“

„Zítra má být v New Yorku hodně mizerné počasí,“ vysvětluje. „Vyšetřovatel Betancourt by se rád vrátil ještě dnes večer, dokud jsou silnice jakžtakž sjízdné.“

„Je to dost daleko.“ Otočím se k jeho společníkům. Ani jednoho neznám, jejich chování však výmluvně prozrazuje, že oba patří k policejnímu sboru. Příliš pronikavé pohledy. Konfekční obleky. Pozorují mě příliš bedlivě. Zachmuřené výrazy, které neprozrazují nic o rozpoložení či pocitech. Zkrátka policejní rutina, kterou dobře znám. Všimnu si, že ten vyšší má pod sakem kožené ramenní pouzdro se zbraní.

Tomasetti nás představí. „Tohle je zástupce superintendanta Úřadu pro kriminální vyšetřování Lawrence Bates.“ Ukáže na vysokého hubeného muže s ostrými rysy a s hlubokými vráskami od slunce, zřejmě z let strávených na golfovém hřišti. Modré oči rámují hranaté brýle. Vlasy mu začínají ustupovat. Slabý zápach cigaret se pokusil zamaskovat žvýkačkou a kolínskou.

Podám mu ruku. „Těší mě, pane Batesi.“

Přejde to formální představení úsměvem, který nesedí k jeho jinak vážnému vystupování. „Pro vás Larry.“ Má pevný stisk. Suchou dlaň. Rychle mě pustí. „Zásadně popírám cokoli, co vám o mně Tomasetti navykládal.“

Úsměv oplatím. „To doufám.“

Tomasetti ukáže na druhého muže. Zřejmě bude v stejném věku jako Bates. Konzervativně ustrojený v šedém obleku, bílé košili a červené vázance. Vypadá spíš jako federál než státní policista. Není o moc vyšší než já, ale postavou připomíná buldoka a má takový i obličej. Tmavé oči s těžkými víčky začínají rudnout. Na tvářích strniště. Všechno na něm jako by křičelo to byl ale dlouhý den.

„Tohle je Frank Betancourt, vrchní vyšetřovatel z divize Úřadu pro kriminální vyšetřování ve státě New York.“ Když si podáme ruce, cítím na jeho dlani mozoly, zřejmě tráví velkou část volného času v posilovně a zvedá činky. Pohled má přímý, a když se na něj zadívám, neodvrátí se.

„Jste daleko od domova,“ poznamenám.

„V tuhle roční dobu to má něco do sebe.“ Jeho úsměv působí jako něco, co ho napadlo až dodatečně, vzápětí opět svěsí koutky a zamračí se.

Nastane odmlka. Rozpačitý okamžik, nikdo nic neříká. Pochopím, že když už máme formality z krku, nemohou se dočkat, až přejdeme k věci.

Bates si zamne ruce. „Můžeme vás okrást o pár minut času, náčelnice Burkholderová? Ve státě New York došlo k určité situaci, kterou bychom s vámi rádi probrali.“

Koutkem oka zahlédnu, jak se Tomasetti mračí.

„Můžeme si promluvit u mě v kanceláři.“ Odvedu je k sobě. „Dá si někdo kávu?“

Všichni tři odmítnou, což napovídá, že jsou dostatečně zkušení, aby věděli, že policejní stanice a dobrá káva jsou věci, které se neslučují. Tomasetti s Batesem se usadí na židlích pro návštěvy před mým psacím stolem, Betancourt se zůstane stát u dveří.

Sundám si bundu, pověsím ji na věšák u okna a vklouznu na své místo. „Návštěvy z Úřadu pro kriminální vyšetřování nebo z newyorské státní policie tu moc často nemíváme,“ nadhodím.

„Tomasetti se zmínil, že jste bývala amiška,“ pronese Bates.

„To je pravda. Narodila jsem se tady, v Painters Millu, amišským rodičům. V osmnácti jsem od amišů odešla.“

„Mluvíte tou jejich němčinou?“

„Ano, pensylvánskou němčinu ovládám plynně.“ Začíná mě to dráždit. Udržují mě v napětí. Něco chtějí, ale zdráhají se jít s pravdou ven, bojí se, že odmítnu. Ráda bych, aby přestali chodit kolem horké kaše. „Co přesně pro vás můžu udělat?“

Bates na mě upře pohled přes obroučky brýlí. „Přede dvěma měsíci požádal šerif ze saintlawrenceského okresu – Jim Walker – státní policii o pomoc ohledně nastalé situace v jisté amišské komunitě.“ Kývne k Betancourtovi.

„K případu přidělili Franka, ten s Jimem spolupracoval. Před dvěma týdny dostal Jim infarkt. Je na nemocenské a všechno skončilo u ledu. Jenže před třemi dny tam našli mrtvou amišskou dívku. Umrzla v lese pár kilometrů od domova.

Ta amišská osada sahá přes dva okresy, saintlawrenceský a franklinský, tak jsme kontaktovali úřad šerifa z franklinského a případu se ujal šerif Dan Suggs. Dost brzy se ukázalo, že nikdo z nás nemá k rozlousknutí toho případu odpovídající kapacitu.“

Státní policie má obvykle velmi slušný rozpočet a hromadu zdrojů, s nimiž může vypomoct policejním jednotkám z malých měst. V tomto případě však šerif nepotřeboval policejní laboratoř ani databázi. Konečně chápu, proč přijeli za mnou.

„Víme o několika případech, které jste vyšetřovala tady, v Painters Millu, náčelnice,“ pokračuje Bates.

„A šlo o skvělou policejní práci.“ Kývne k Tomasettimu.

„Mluvil jsem s Johnem o vašich speciálních schopnostech, tak mě napadlo, že byste nám s tím případem mohla pomoct.“

Podívá se na Betancourta. „A protože my s Tomasettim jsme v podstatě jenom doprovod, předávám slovo Frankovi.“

Betancourt ožije. „Jednadvacátého ledna našla dvojice lovců v lese tělo patnáctileté Rachel Eshové, pár kilometrů od jejího bydliště.“

Má trochu jiný styl než Bates. Ten působí spíše jako politik než policista a raději zahajuje rozhovor žertem a zdvořilostní konverzací. Vyšetřovatel nikoli. Zatímco Bates je zdrženlivý, Betancourt je horlivý a bez okolků jde rovnou k věci. Mám dojem, že je mu jedno, jestli někomu pocuchá peříčka.

„Jaká byla příčina úmrtí?“ chci vědět.

„Pitva prokázala, že zemřela na podchlazení. Byla sněhová vánice. Rachel šla z neznámého důvodu ven a umrzla. Toxikologický rozbor prokázal v její krvi stopy oxykodonu.“

„Je dost zvláštní, aby amiška v tomhle věku brala drogy,“ poznamenám. „Šerif má podezření na nějakou levotu?“

„Někde ty drogy vzít musela.“ Betancourt se nahne blíž. „Ještě podivnější ale je, že byla nedávno těhotná.“

„Nedávno těhotná?“ Podívám se z jednoho na druhého.

„Jak to myslíte?“

„Koroner během pitvy objevil důkaz, že nedávno přišla o dítě. Našel v ní nějakou zárodečnou tkáň.“

„Samovolný potrat?“ ptám se.

„Spíš přerušení těhotenství.“

„Je k tomu v New Yorku nutný souhlas rodičů?“ Betancourt zavrtí hlavou. „Ne.“

„Měla nějakého přítele?“ zajímá se Tomasetti. „Mluvil s ním někdo?“

„Mluvili jsme se spoustou lidí včetně jejích rodičů, nikdo neví, s kým se scházela. Nedozvěděli jsme se jediné jméno,“ zabručí Betancourt. „Nikdo ji nikdy neviděl s klukem, nikdy o něm nemluvila. Rodina, u které žila, tvrdí, že žádného přítele neměla.“

„Takže nežila se svou vlastní rodinou?“ divím se.

Betancourt zavrtí hlavou. „Prý měla nějaké problémy s rodiči. Přestěhovala se k jiné rodině, taky amišské. V podstatě to vypadá, že nikdo neměl páru, co se s tou holkou dělo.“

„Nebo jen mlčí.“ Zamyslím se nad tím. „Nahlásil někdo její pohřešování?“

Betancourt opět zavrtí hlavou. „Rodina, se kterou žila, si myslela, že utekla zpátky ke svým rodičům. Prý už to jednou udělala. Nikdo nic neověřoval.“

„Amišové řeší své problémy sami,“ podotknu. „Pokud se můžou vyhnout zapojení kohokoli zvenčí – včetně policie –, tak to udělají, ať už je to dobře, nebo špatně.“

„Tentokrát to bylo špatně,“ zabručí Bates.

„Kupodivu na sobě ta holka neměla amišské šaty,“ pokračuje Betancourt.

„Což sice může něco znamenat, ale nemusí.“ Zatváří se nechápavě, proto to upřesním. „V patnácti mohla mít rumspringa, což je takový rituál dospívajících, řekněme. Mladí amišové nemusejí během té doby dodržovat pravidla komunity. Dokud se nedají pokřtít. Dospělí nad tím vesměs přivírají oči.“ Chvíli o tom přemítám. „A co dělala v takovém počasí v lese?“

„Nikdo neví, jestli se tam dostala sama, nebo jestli ji tam někdo odvezl a nechal ji tam,“ odpoví Betancourt.

„Šerif Suggs si stěžoval, že ti amišové nejsou zrovna sdílní,“ poznamená Bates. „Moc nespolupracují.“

„A jaký určil koroner způsob úmrtí?“ chce vědět Tomasetti.

„Neurčil,“ opáčí Bates.

Betancourt přikývne. „Což se Jimovi moc nezdálo a upřímně, ani mně se to nechce líbit. Máme tu mrtvou patnáctiletou holku nadopovanou oxykodonem. Která otěhotněla a byla na potratu a nakonec umrzla v lese. A nikdo nám neřekne ani prd.“

„Jaká je v New Yorku zákonná věková hranice?“ ptám se.

„Sedmnáct,“ odpoví mi Betancourt. „Sice u nás máme určitou věkovou toleranci, ale jestli byl ten, kdo ji zbouchnul, starší o víc než čtyři roky, podle zákona šlo o znásilnění.“

„Vědí o tom potratu rodiče?“ napadne mě.

„Ani netušili, že byla těhotná.“

Tomasetti pokrčí rameny. „Prověřili jste místní kliniky? Doktory z okolí?“

Betancourt s Batesem si vymění pohled. „Podle koronera zřejmě potrat neproběhl na klinice.“

„Podomácku?“ žasnu.

„Nejspíš,“ přikývne Bates. „Sice se nenašly žádné známky infekce ani nic podobného – pro mě je tohle španělská vesnice –, zřejmě ale objevil stopy po nějakém vnitřním poranění. Nic život ohrožujícího, ovšem i tak.“ Pokrčí rameny, pokyne svému společníkovi. „Takže tu máme tohle všechno a pak najednou šerifa navštíví její sousedka.“ Všichni upřou pohled na Betancourta. S vážným výrazem se nahne blíž. „Pár dnů potom, co se našla ta holka, se u Jima Walkera doma zastavila sousedka, která se doslechla o její smrti. Od ní se dozvěděl, že pár týdnů před smrtí měla Rachel v té amišské osadě ‚ošklivé oplétačky‘.“

„Jaké oplétačky?“ chci vědět.

„Podle té sousedky o tom odmítala prozradit něco bližšího, ale prý naznačila nějaké zneužívání a bála se mluvit. Kolem té osady vůbec koluje spousta divných řečí.“

Tomasetti se zavrtí. „Jakých řečí?“

„Takových, co z nich člověku leze mráz po zádech.“ Betancourt vytáhne z kapsy telefon. „Šerif Suggs o tom ví mnohem víc než já. Nebude vadit, když ho dám na hlasitý odposlech?“ Nepočká na odpověď a vyhledá v telefonu číslo. „Dan sem chtěl jet se mnou, ale nemohl se uvolnit. Čeká, že mu zavolám.“

„Samozřejmě.“ Odsunu stranou hromadu složek, aby měl kam telefon položit.

Šerif se po čtvrtém zazvonění ohlásí strohým: „Jo.“

„Jsi na hlasitej odposlech, Dane. Sedím teď v Painters Millu v Ohiu a mám tu náčelnici Kate Burkholderovou.“ Kývne na mě a představí Tomasettiho s Batesem. „Stručně jsem je seznámil se situací v Roaring Springs. Mohl bys nám to přiblížit?“

„Všechno, co máme, jsou jenom povídačky.“ Ozve se zašustění, šerif si posune telefon. „Začnu trochu zeširoka, abyste získali představu o celkové perspektivě. Asi tak před dvanácti lety se několik amišských rodin přestěhovalo z geaugského okresu v Ohiu do míst kousek od Roaring Springs, kde byla kdysi zemědělská usedlost.“

„Geaugský okres není od Painters Millu tak daleko,“ poznamenám.

„My jsme, jen tak mimochodem, ve státě New York, asi třicet kilometrů od kanadských hranic, kousek od Malone.“ Vzdychne. „Každopádně tu ty rodiny během let vybudovaly slušnou osadu a zapadly sem. Byli to spořádaní, dobří sousedé a upřímně řečeno, jejich přítomnost byla pro město výhodná. Místní obchodníci s nima začali obchodovat, prodávat jejich zboží, od vajec přes patchwork až po nábytek. Do Roaring Springs se začali sjíždět lidi ze široka daleka, aby u nich mohli nakupovat. Objevili se turisti. Ale před třema rokama se všechno změnilo. Tenkrát jim umřel biskup a amišové si jako duchovního vůdce zvolili kněze Eliho Schrocka.“

„To jméno mi nic neříká,“ podotknu.

„Podle Schrocka – a těch jeho pár stoupenců – prej předchozí biskup neprosazoval pravidla dost tvrdě, a tak Schrock utáhl šrouby. Slyšel jsem, že hodně razí separaci. Většina amišů přestala chodit do města a prodávat svoje výrobky. Teď se skoro všichni drží stranou.“ Krátce se zasměje. „Což se starostovi vůbec nelíbilo. Vsadil na to, že se z Roaring Springs stane další lancasterskej okres. Jasně, amišové neporušovali zákony a samozřejmě mají právo separovat se, když chtějí.

Jenže jakmile se do čela postavil Schrock, ta jejich komunita jako by se vytratila. Občas jsem někde viděl jejich bryčky a povozy, ale byli jako myšky. Policie s nima nikdy neměla problémy. Žádný sousedský spory, nic takovýho. Vlastně si jich nikdo moc nevšímal, dokud se nenašla ta mrtvá holka.“

„Kde to děvče bydlelo?“ ptám se.

Na druhém konci šustí papíry. „U Abeho a Mary Gingerichových.“

„A co si o nich myslíte?“

„Dost dlouho jsem je vyslýchal. Jsou solidní. Zbožní, nenápadní. Ta zpráva je dost zdrtila, ale měl jsem dojem, že jinak s náma neamišema nechtějí nic mít.“

„Máte nějakou představu, co se mohlo stát, šerife Suggsi?“ zajímám se.

„Dělám šerifa ve franklinským okrese přes šestnáct let. Znám to tu jako svý boty. Ale upřímně, náčelnice, nemám šajn, co se v tý amišský osadě děje.“ Ztěžka vzdychne.

„Koukněte, já lidi neodsuzuju za to, jak se oblíkaj nebo čemu věří. A rozhodně nemám nic proti amišům. Jenom tady u nás jsou prostě divní.“

„Konkrétně?“ vloží se do toho Tomasetti.

„Loni v létě přišla do města amiška s asi desetiletým klukem. Pokladní v samoobsluze si všimla, že má ten kluk nohy samou podlitinu. Zavolala nás s tím, že to vypadá jako stopy po bičování. Jeden můj kolega zajel k nim do osady, ale nikdo se s ním nebavil – prostě z nich vůbec nic nedostal. Tak jsme do toho zapojili sociálku. Jenomže těm se nepodařilo najít toho kluka ani tu rodinu.

Pak tu máme dva telefonáty z loňskýho roku. Anonymní. Nějaká ženská tvrdila, že tam drží lidi proti jejich vůli. Hovory přišly z amišský telefonní budky, která je asi kilometr a půl od osady. Sám jsem tam byl, ale stejně jako v případu toho kluka se mnou nikdo nechtěl mluvit a nepodařilo se mi ani zjistit, kdo nám to volal, ani její tvrzení u někoho potvrdit.“

Betancourt si nesouhlasně odfrkne. „Pověz jim o Schrockovi.“

„Teď jim dělá biskupa Eli Schrock. Sympatickej. Chytrej. Výřečnej. Zbožnej. Všichni si ho tam váží a věří mu. Nebo ho spíš uctívají.“ Odmlčí se. „Ale šušká se, že se ho ovečky bojí. Prej krutě trestá každýho, kdo poruší pravidla.“

„Jak je přesně trestá?“ zajímá se Tomasetti.

„Jednoho chlapíka třeba zavřel do kurníku pro slepice. Nechal ho tam dva nebo tři dny bez jídla. Taky jsem slyšel o jednom klukovi, kterýho zbičoval. Nejmíň jedna rodina odtamtud utekla uprostřed noci a nechali tam všechno, co nepobrali, aby je Schrock nebo jeho stoupenci nechytili.“

„Nějaká obvinění?“ ptá se Tomasetti.

„Pořád totéž, nikdo s náma nechce mluvit. Nikdo nic nenahlásí,“ odpoví Suggs. „Ani jeden. Když se našla ta Eshovic holka, strávil jsem tam spoustu času. Měl jsem s sebou dva lidi, a stejně nám nikdo neodpověděl na jedinou otázku.“

„Jak to v té osadě vypadá?“ chci vědět.

„Tři sta hektarů lesa a orný půdy. Teče přes ně řeka, jsou tam rokliny a strže. V létě je tam zatraceně krásně. Schrock sem dorazil před dvanácti lety a koupil ten pozemek za babku. Nastěhoval se na starou farmu. A tam si v tichosti hospodařil, dokud nezemřel předchozí biskup.“

„Kolik v té osadě žije lidí?“ ptá se Bates.

„Odhaduju to tak na dvanáct rodin. Amišové si tam postavili pěkný domy. Pochopitelně nemají elektřinu. Taky staví stodoly, chovají dobytek a koně. Pár prasat. Pěstujou kukuřici a pšenici. Seno. Nechali si tam přivézt dva přívěsy. Většina rodin má vlastní půdu. Vím to jen ze záznamů daňovýho úřadu. Jinak je těžký něco zjistit, protože se zbytkem města v podstatě vůbec nejsou ve styku.“

Betancourt se podívá na Tomasettiho, na Batese a nakonec na mě. „Šerif si dělá starosti o tamní děti.“

„Hlavně od tý doby, co jsme našli tu mrtvou holku,“ dodá Suggs.

„Kolik dětí tam je?“ ptám se.

„Minimálně čtyřicet do osmnácti let. Když se našla ta Eshová, poslali jsme tam dvě sociální pracovnice. Ale zneužívání, zanedbávání ani podvýživu se jim prokázat nepodařilo. Jenže podle mě se prostě jenom nedozvěděly všechno.“

Tomasetti upírá oči na Betancourta. Tváří se nepřátelsky. „A co přesně chcete po náčelnici Burkholderové?“

Betancourt mu pohled bez mrknutí oplácí. Napětí mi svírá zátylek jako kostnaté prsty.

„Podle mě jsou ty děti v nebezpečí,“ pronese vyšetřovatel. „Myslím, že Shrock ty své ovečky týrá. Jenže lidi se bojí něco říct, a jestli tam nedostaneme někoho, kdo tomu všemu přijde na kloub, za chvíli najdeme další mrtvolu. Nebo někdo zmizí a my to ani nebudeme vědět. Musí tam někdo od nás, proniknout do toho společenství a zjistit, co se dá.“

„Inkognito?“ ověřuje si Tomasetti.

„V ideálním případě,“ potvrdí Suggs. „Potíž je v tom, že nemáme nikoho, kdo by splňoval tahle konkrétní kritéria.“

„Potřebujeme někoho, kdo rozumí amišské kultuře a náboženství. Kdo umí jejich jazyk,“ ozve se Bates.

„Takže ten, kdo tam půjde,“ pronesu pomalu, „by se musel vydávat za amiše a stát se součástí komunity.“

„Přesně,“ přitaká Suggs. Nastane krátké ticho.

„Proto jste přišli za mnou,“ dodám.

„Vím, zní to trochu šíleně…,“ připustí Betancourt.

Tomasetti ho přeruší. „Především nebezpečně. Zvlášť pokud je Schrock nervově labilní nebo fanatik nebo obojí.“ Betancourt nehne brvou. „Vytvořili bychom vám jinou totožnost. Zařídili nějaký způsob komunikace. A pochopitelně bychom vám proplatili cestovné, náklady na ubytování… a na všechno, co budete potřebovat.“

„Okres vám bude dál vyplácet mzdu,“ dodá Suggs.

„Budete oficiálně pověřená a nasazená jako smluvní spolupracovník franklinského okresu.“

„Máte správný původ i zkušenosti, náčelnice Burkholderová.“ Bates nasadí zářivý úsměv. „Navíc jste jediná policistka v celé zemi, která mluví pensylvánskou němčinou.“

KAPITOLA 2

Trojice opustí mou kancelář krátce po šesté. Čekala jsem, že Tomasetti zůstane, musel však odvézt Batese na pobočku BCI, Úřadu pro kriminální vyšetřování, do Richfieldu, jelikož Betancourt vyrážel rovnou do New Yorku. Je mi jasné, že jakmile se vrátí domů, budeme pokračovat v rozhovoru, který jsme tu načali.

Umí si hlídat výraz, přesto na něm bylo znát, jak se mu nelíbí, že bych měla odjet do nějaké podezřelé komunity tisíc kilometrů daleko na neurčitou dobu. Pochopitelně se k tomu před svými dvěma kolegy nemohl příliš vyjadřovat. Domnívala jsem se, že Bates ví, nebo má alespoň podezření, že mezi námi s Tomasettim něco je. Teď už si nejsem tak jistá. Kdyby tušil, že spolu žijeme, byl by se Tomasetti nesměl schůzky zúčastnit. A jakmile se o nás Bates dozví, bude muset nechat Tomasettiho přeložit, aby Painters Mill nepatřil do jeho spádové oblasti. Tak jako většina orgánů policejního sboru – včetně mého malého oddělení – má BCI svá pravidla. Další komplikace navrch v už tak dost složité situaci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V moci zla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.