Eva a Jiří Houserovi

Most do záhrobí

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Eva a Jiří Houserovi, 2020

Obálka © Ivana Dudková, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9271-4 (epub)

ISBN 978-80-243-9272-1 (mobi)

Detektivní příběh o dávném zločinu, který si o desítky let později vybírá krutou daň od zdánlivě nevinné současnosti. Nenávist a touha po pomstě je zničující pro všechny, mstitele i jejich oběti.

Tento příběh je fikcí, ale stát se mohl. A nikdo nezaručí, že se v mnoha obměnách nemůže opakovat…

8. června 1986

Vkročil na most přes Nuselské údolí několik minut po půlnoci. Byl liduprázdný a automobilový provoz v této hodině minimální. Bezděčně registroval značky: škodovka, trabant, volha, wartburg, sem tam něco západního. Pneumatiky šustily na betonu a vzduch zamořovaly výfukové plyny východoněmeckých dvoutaktů. Vnímal ten smrad jako kyselinu, která mu rozleptává sliznice a prožírá se mu do mozku. Nevěděl, že přecitlivělý čich může být vedlejším syndromem psychického zhroucení, a i kdyby to věděl, bylo by mu to jedno.

Na vzdáleném konci mostu zářil do tmy ještě zánovní Palác kultury, mastodontní stavba, která byla tiskem adorována jako nová dominanta socialistické Prahy a kterou zakrátko lid přejmenuje na Pakul, potažmo Lidojem. Připadalo mu, jako by se na tu stavbu díval obráceným dalekohledem a netušil, že se tomuto způsobu vnímání říká tunelové vidění, které je charakteristické pro sebevrahy. A i kdyby to tušil, nic by to nezměnilo. V okamžiku, kdy vkročil na most, byl rozhodnutý. Netrápily ho žádné mučivé pochybnosti, už nezvažoval pro a proti. Všechny únikové cesty byly zatarasené a volná zůstala jen jediná. Nebylo co řešit.

Svým způsobem se mu ulevilo. Už nebude muset odpovídat na otázky, na které neměl odpovědi, už nebude muset poslouchat výčitky, které jen násobily jeho vlastní, už ho nebude mučit lítost a zraňovat láska, z níž se stala psychická závislost. Připadal si, že stojí uprostřed prázdné místnosti, jejíž zdi se k němu pomalu blíží a chystají se ho rozdrtit. A bylo to horší o to, že ty zdi dal do pohybu on sám. Došel do poloviny mostu a nahnul se přes zábradlí.

Pod ním, ve čtyřicetimetrové hloubce, spaly nuselské činžáky. Viděl temné střechy, ježaté komíny s anténami, uprostřed vozovky se po kolejích pomalu sunula osamělá tramvaj. Z dálky se nočním tichem neslo kovové damdam vlaku blížícího se k Vršovickému nádraží. Vpravo na horizontu tmavly kopule Karlova jako protipól betonové masy vypínající se nad údolím.

Já umřu a tohle všechno tady zůstane, pomyslel si. Já tu nebudu a nic se nestane. Dál tady budou smrdět auta, dole pojedou tramvaje, činžáky zůstanou stát a na mou památku nespadne ani kousek omítky. Bylo to divné. Nemyslel na svou ženu a syna, který měl teprve dva roky. Nemyslel na svou Ženu, na svou Osudovou Lásku, krutou, krásnou, bezcitnou, na ta živá pouta, která ho svázala a nenechala vydechnout. Nemyslel ani na rodiče, přátele, kolegy, kteří se s ním za pár dní přijdou rozloučit do krematoria. Přemýšlel o tom, jaké to bude nebýt, ale teď už bez zoufalství a dusivého strachu. Pak přelezl zábradlí, zavřel oči a skočil.

1. kapitola

Pět vteřin po probuzení se podíval na elektronický budík. Je sedm a pět minut a je 7. listopadu 2018. Tak dnes mi je pětatřicet, došlo mu a promnul si oči. Když byl ještě dítě, oznamovala mu tu radostnou novinu pět vteřin po probuzení matka a on se pak celý den těšil na večer, kdy vzplanou na dortu svíčky a přijde čas rozbalit dárky. Vstal a přistoupil k oknu. Venku bylo škaredé listopadové ráno, mlha přecházela v mžení a mžení v déšť, Eda by nejraději ještě zůstal v posteli, ale to by musel ignorovat matčino diskrétní pokašlávání, kterým mu oznamovala, že snídaně je na stole. Obvykle snídali v kuchyni, ale v neděli, o Vánocích a ve slavnostní dny matka prostírala v obývacím pokoji. Edovi připomínal obývací pokoj mauzoleum. Čtyři místnosti rozlehlého vinohradského bytu v druhém pražském obvodu byly zařízeny moderním nábytkem, ale v obývacím pokoji zatěžoval podlahu sekretář z dubového masivu, pyšnící se ořechovou dýhou, a rozkládací jídelní stůl pro šest osob. Kolem něj čalouněné židle, na stěnách temné oleje v zašlých zlacených rámech, u okna vysoký letitý fíkus s kožnatými, jakoby navoskovanými listy.

Přestože Eduard v tomto bytě vyrostl, na tíživou atmosféru obývacího pokoje si nikdy nezvykl. Jako dítě se v něm bál, jako pubescent v rámci mezigenerační války atakoval matku dotazy, proč tu starou veteš nevyhází a nekoupí normální nábytek. Matka mu čelila důstojným klidem a odkazem, že až dospěje, pochopí, co to je dědictví po předcích. Když Eduard dospěl, jeho vztah k obývacímu pokoji se nezměnil. Předci zvěčnělí na sépiových fotografiích mu byli lhostejní, žádnou duchovní spřízněnost s matčiným starým, měšťanským rodem nepociťoval. A mnohokrát ho napadlo, že ten procovský obývací pokoj odráží vnitřní svět jeho matky – bylo jí devětapadesát, vypadala na padesát, ale v hrudi jí tikalo srdce z devatenáctého století.

Naštěstí měl svůj rozlehlý pokoj, který si zařídil moderně jako ložnici i pracovnu zároveň. Svou oázu, kde na něj z každé stěny nekoukali nějací předci a kde naštěstí neslyšel ani klavír, na který matka buď hrála sama, nebo – a to byla horší varianta – brnkalo jakési dítě, které vyučovala. Když totiž sekla s liduškou, kde už jí ti většinou netalentovaní žáčci lezli na nervy, dávala domácí lekce. Naštěstí většinou během dne, kdy byl Eda v práci. Jen občas ty podvečerní lekce musel přežít. Ale to bývalo zřídka, a díky odlehlosti svého pokoje si nemusel zacpávat uši. Stejně to ale pro jistotu řešil sluchátky s hudbou.

Usedl ke stolu s naškrobeným ubrusem a matka mu naplnila šálek čajem. Zakousl se do domácí bábovky a přemýšlel, co jí odpoví, až se ho zeptá, co bude dnes dělat.

„Co budeš dnes dělat, Eduarde?“ zeptala se matka, když odložila šálek a otřela si ubrouskem ústa.

„Ještě nevím,“ řekl. „Asi si půjdu zahrát bowling, potřebuju si vyčistit hlavu.“

„Nezapomeň, že odpoledne jdeme na hřbitov,“ připomněla mu matka.

„Já na ten bowling půjdu stejně až večer,“ odpověděl. Matka zvedla obočí. „A co tvoje narozeniny?“

„Myslel jsem, že bychom je mohli klidně oslavit až zítra,“ řekl lhostejně, ale uvnitř byl napjatý jak luk.

Matčina ruka s konvicí se zastavila uprostřed pohybu.

„Kvůli bowlingu chceš odložit oslavu svých narozenin?“

„V sobotu se tam scházejí moji známí, mami. V neděli bych už neměl s kým hrát…“ Do hlasu se mu vkradl prosebný tón, za který se nenáviděl.

„Kvůli bowlingu, Eduarde?“ opakovala matka a konvice visela ve vzduchu jako otazník.

„Mami, vždyť je to přece úplně jedno, jestli je oslavíme dnes nebo zejtra,“ pokračoval tím hnusným nazálním hlasem a zmocňoval se ho pocit, že za něj mluví někdo jiný. Chtěl se napít, aby si pročistil hrdlo, a přes okraj šálku viděl, jak matce ztuhla ústa.

„Opravdu chceš kvůli bowlingu odložit svoje pětatřicáté narozeniny?“ řekla s důrazem na každé slovo, jako kdyby citovala křesťanské desatero. Eda věděl, že matka ví, že vůbec nejde o nějakej pitomej bowling, byla to opět jejich stará hra se zástupnými slovíčky, za kterou se nenáviděl, protože neměl odvahu nazývat věci pravými jmény. A matka mu to samozřejmě nijak neulehčovala.

„Tak dobře, mami. Ten šampus otevřeme v šest večer, připijeme si, chvíli posedíme, sníme dort, ty si pak zapneš televizi, já si skočím na bowling a do jedenácti jsem doma…“ Dával si záležet na konstruktivním tónu, dával si pozor, aby mu hlas zase nesklouzl k prosebnému nazálu, mluvil k matce, jako by byla už trochu senilní, ale nepřeháněl to.

„Mám pro tebe dárek, Eduarde,“ řekla matka tiše.

„Mami, na dárek budeme mít dost času. I na oslavu.“

„Já ti dám dárek, ty mě posadíš před televizi a odejdeš. Takhle si to představuješ?“ Teď mluvila, jako by jí bodal pod nehty špendlíky. Bolest měla v hlase i v tváři. Ty stará komediantko, pomyslel si syn.

„Děláš, jako kdybych chtěl odejít navždy, mami. O nic nejde, jen o pár hodin. Chci si jen protáhnout kostru, pokecat se známejma, dát si pivo, uvolnit se. Copak toho chci tolik?“

„Já zase chci poblahopřát svému jedinému synovi k jeho narozeninám, které má jednou za rok, a dát mu dárek. Myslíš, že já toho chci po tobě moc?“

Eda dobře věděl, že ani on ani matka nemluví o bowlingu, ale o Veronice, se kterou už pár týdnů chodil. Matce se o tom samozřejmě nezmínil, ale ona byla nadána jasnozřivostí a dovedla stav Eduardových emocí odpozorovat z maličkostí a nenápadných indicií. Vždycky to dovedla a nikdy se nespletla.

„V poslední době mě zanedbáváš,“ říkala vždycky, když vycítila, že zase s někým chodí. „Celé večery jsi pryč a mě tady necháváš samotnou, to se nebojíš, že třeba zakopnu, zlomím si nohu a budu tady ležet úplně bezmocná a zraněná, zatímco ty se někde budeš s někým bavit?“ ptala se a tím „někým“ myslela ty pro ni bezejmenné dívky a ženy, do kterých se Eda více nebo méně zamilovával a pak je s chutí opouštěl. Ale s Veronikou je to jiné, říkal si, ale pořád se nemohl přimět, aby matce vysvětlil, že ten „někdo“ je žena, kterou tentokrát skutečně miluje a pravděpodobně s ní chce i žít a matka se bude muset smířit s tím, že ji pravděpodobně hned tak milovat nepřestane, takže si na osamělé večery bude muset zvyknout, a kdyby se jí čirou náhodou něco přihodilo, což Eda nepředpokládal, má po ruce mobil. A tak seděl, zíral na ubrus pokrytý drobečky z bábovky a mlčel, protože kdyby lhal dál, měl by pocit, že Veroniku zrazuje, ale na druhé straně ještě nedokázal říct pravdu, i když už nebyla žádným tajemstvím.

„Možná se teda dnes na ten bowling přece jen vykašlu,“ řekl rezignovaně.

„Dobře,“ kývla hlavou matka a začala sklízet ze stolu. Nedals to, srabe, nadával si, když za sebou zavřel dveře svého pokoje. Chvilku chabě přesvědčoval sám sebe, že je přece jedno, jestli ty svoje blbý narozeniny oslaví s Veronikou v sobotu nebo v neděli, ale pak toho nechal, protože to jedno nebylo. Prostě zase vyměkl a matka nad ním opět čněla jako symbol zhrzeného mateřství, kterému obětovala celý svůj život. Nepamatoval si, že by v těch jeho řídkých pokusech o vzpouru matka zvýšila hlas nebo použila slz, ne, nikdy. Vždycky jenom nad ním čněla jako ztělesněná výčitka, která do jedné misky vah vložila léta starostí, lásky a obětavosti a do druhé tu bezvýznamnou, krátkodobou, nepodstatnou plytkost jménem Veronika, která momentálně a zase jen přechodně zajímala jejího nevděčného syna. Kdy už se jí nasytí a bude se jí chtít zbavit a požádá zase o spolupráci?

Jenže na tenhle konec Eda neměl ani pomyšlení. Právě si znechucen sám sebou lámal hlavu, čím Veronice zdůvodní přesun oslavy jeho narozenin ze soboty na neděli. Mohl by si vymyslet bolest zubu, břicha, hlavy, horečku, malárii, tyfus, cokoli. Ale nechtěl Veronice lhát tak, jak lhal před ní všem dívkám a ženám, s nimiž chodil. Ale ani jedna z těch dívek a žen ho nemilovala natolik, aby mu jeho výmluvy a lži neustále odpouštěla. A on žádnou z nich nemiloval natolik, aby dokázal přestřihnout tu dávno přezrálou pupeční šňůru, kterou ho matka spoutávala. On totiž ani nechtěl.

Do Veroniky se ale opravdu zamiloval, ani nechápal, jak se to právě jemu mohlo stát. Jemu, který svoje dosavadní milenky vyždímával a pak je nemilosrdně pouštěl k vodě. Přestalas mě bavit, děvenko, pryč s tebou… Ale Veronika, to je něco úplně neznámého. Nová kapitola jeho života, nechce ji ničit autocenzurou. Nechce jí lhát. Přesto ale přemýšlel, jakou lež má použít, aby jí uvěřila. Ve lhaní je přece mistr… Nakonec se rozhodl pro kompromis, aby mu nebylo ze sebe tak moc špatně, a do mobilu jí řekl, že jeho matka má v neděli setkání absolventů gymnázia po čtyřiceti letech a chce mu poblahopřát a oslavit s ním jeho narozeniny už v sobotu. A zeptal se jí, co by říkala tomu, že by oni dva oslavu odložili na neděli, a ta dobrá, bezelstná duše Veronika mu navrhla, ať tedy oslaví Eduardovy narozeniny všichni tři společně a že při té příležitosti aspoň pozná jeho maminku. Ten návrh mu doslova vyrazil dech a zmocnilo se ho zoufalství, na jehož dně doutnal hysterický smích. Takže do mobilu vykoktal, že bude nejlepší nechat to na zítřek jen ve dvou. Matka na její návštěvu ještě není připravena. Omlouval se, prý by z toho byla máti takhle narychlo nervózní. Ale zítra přijdu co nejdřív a celou neděli si užijeme… Jo, to tak – slavit společně s matkou. To nesmí dopustit. S Veronikou ne. Děvče moje, kdybys tak věděla, co znamenají návštěvy u mé drahé matinky… Uspokojen vyřešením nepříjemné situace zasedl k počítači a zabořil se do hloubek internetu.

„Eduarde, za půl hodiny bude oběd,“ zaslechl později přes dveře, které matka neotevřela, dávajíc tak najevo, že ctí jeho soukromí. Ani si neuvědomil, jak čas rychle utíká.

Eda vstal od stolu, přistoupil k oknu a koleny se opřel o příjemně hřející těleso ústředního topení. Venku byla pořád hnusná listopadová sobota, jen pršet přestalo a nebe bylo zakryté ocelovými mraky. Znovu si připomněl, že se zachoval jak poseroutka, a bylo mu ze sebe trochu nanic. Ale holt se nedá nic dělat. Matka prostě opět zvítězila. Ten dnešek bude muset nějak přežít.

Po obědě sedli do auta a za půl hodiny vystoupili před hřbitovem. Eda zaparkoval hned u vchodu, pozůstalí si odbyli návštěvy svých zemřelých před týdnem o Dušičkách a hřbitov vypadal skoro opuštěně. Tak, jako snad po padesáté, kráčel po boku matky po hlavní cestě až ke kříži, na němž visel bronzový Kristus v nadživotní velikosti, a tak jako vždycky si vzpomněl, jak se jako kluk Ukřižovaného bál. Zvlášť za zimního šera, kdy u paty kříže svítily snad stovky svíček a vytvářely přízračnou stínohru na umučeném těle a mrtvé tváři. Prosil tehdy jako kluk matku, ať zvolí jinou cestu k otcovu hrobu, ale matka tvrdošíjně lpěla na pravidelném setkání se Spasitelem, přestože do kostela chodila jen málokdy. U hrobu ale stávala s ústy trpce sevřenými a mumlala si tichou modlitbu. Později, když už se Ježíše nebál, Eda usoudil, že tímto pravidelným letmým setkáním s utrpením si jeho matka asi připomíná svoje vlastní utrpení, svůj těžký životní úděl, o kterém sice nikdy nemluvila, ale o to působivěji ho dovedla ztvárnit mimickými svaly.

Když stanuli u hrobu, matka otřela žulovou desku a náhrobek vlhkým hadrem, který si přinesla v igelitce, a Eda vyměnil zvadlé květiny za čerstvé, odstranil vypálenou svíčku a zapálil novou. Hrob honosný jako nábytek v obývacím pokoji patřil matčině rodině a první mrtvý v něm spočinul v roce 1923. Měl stejné jméno jako Eduard a Edovi vždycky připadalo trochu morbidní číst svoje jméno napsané na náhrobním kameni. Poslední jméno a pomlčka mezi dvěma letopočty představovala život jeho otce, o němž ale syn skoro nic nevěděl. Karel Feix.

„Tvůj tatínek zemřel, protože měl bohužel slabé srdíčko,“ řekla tehdy pětiletému Edovi matka a pak už o něm nikdy nemluvila. Samotný Eda měl ve svých matných útržkovitých vzpomínkách otce spojeného převážně se strejdy a tetami, kteří k nim chodili, pouštěli si nahlas divnou hudbu, pili alkohol a kouřili a smáli se, zatímco matka seděla u jeho postele s trpitelským výrazem ve tváři.

Když mu bylo patnáct, našel ve sklepě album starých černobílých fotek, na kterých byli jeho rodiče ještě předtím, než se narodil. Jeho budoucí otec měl dlouhé vlasy, mroží knír, džínsy a vypasovanou košili. Na všech záběrech se smál do objektivu, zatímco Eduardova budoucí matka se na všech záběrech dívala na otce a v dosud mladé a krásné tváři měla výraz pýchy. Na dalších fotkách figuroval už i Eda coby obtloustlé batole objímané otcem, který měl vlasy ještě delší, a matkou, které se v tváři už začal usazovat trpitelský stín.

„Co ti táta vlastně tak hroznýho udělal, že o něm nikdy nemluvíš?“ zeptal se odvážně matky v sedmnácti letech, hnán pubescentním vzdorem, pramenícím z matčiny nadměrné péče. Ale ona mu tehdy ani později neodpověděla a čím byl Eda starší, tím více byl přesvědčen o tom, že otec matce ublížil jen tím, že byl svůj a ona s tím nic nesvedla. Napadlo ho, proč si matka otce vlastně vzala a měla s ním dítě, když věděla, jaký je. Ale ještě byl příliš mladý, aby věděl, že ženy si rády berou nespoutané muže, protože věří, že si je přivlastní a předělají podle svých představ. A když se jim to nepodaří, o to víc se pak snaží přivlastnit si a ovládat svoje syny.

Začalo poprchávat. Zatímco matka s očima sklopenýma a ústy staženými na tři minuty zkameněla, Eda v duchu rozmlouval s mramorovým andělem, který se křídly opíral o náhrobní kámen a v jakémsi zármutku si stínil oči otevřenou dlaní. Připomínal okřídleného plavčíka pátrajícího na obzoru po pevnině a jeho zamyšlený výraz mu připadal paradoxně docela optimistický. Během té chvilky, kdy matka činila zadost konvenci, Eda anděla pověřoval, aby vyřídil vzkazy otci, na něhož si téměř nepamatoval, ale který mu byl čím dál více sympatický. Dnes mu vzkázal, že má narozeniny a že je už stejně starý jako on, když umřel, z čehož ho trochu mrazilo.

„Půjdeme?“ řekla matka a ukončila dnešní tryznu. Vraceli se kolem hrobů, směřujíce ke Kristovi, jehož bronzové tělo v podzimním mlžném soumraku žhnulo a Edovi se zdálo, že se v matčině tváři na okamžik objevil náznak porozumění trpící s trpícím. Dostal chuť se matky zeptat, proč tak tvrdošíjně celé ty roky dodržuje tuhle tryznu, když o jeho otci nikdy nemluví a odmítá na něj vzpomínat. Ale jako vždycky tu chuť zahnal. Proč se vtírat někam, kde by mu nebylo komfortně. Eda se zásadně vyhýbal konfliktům a řídil se zásadou, že do vosího hnízda není radno šťourat.

Když se vrátili domů, řekl matce, že bude do večeře pracovat, zavřel za sebou dveře, zapnul počítač a pak koukal na blikající kurzor a nemohl se donutit přečíst jediný řádek. Ještě pořád mohl všechno vzít zpátky a říct matce, že dnes odchází za Veronikou a s ní oslaví narozeniny až zítra. Moc dobře ale věděl, že by to byl naprosto průlomový čin, který by navždy změnil rovnováhu dlouhotrvajícího mírumilovného klimatu. Jenže si nedovedl představit, jak by po této drastické klimatické změně spolu dál žili a už vůbec si neuměl představit, že by odešel z tohoto prostorného vinohradského bytu do Veroničiny garsonky, přestože právě o tom snil.

„Ještě pracuješ?“ zeptala se matka, aniž si všiml, že otevřela dveře. „Myslím, že už je čas na malou oslavu…“ Eda následoval matku do obýváku, kde na stole hořely svíce zasazené do stříbrných svícnů, a Eduard si všiml, že se matka kvůli němu převlékla do sametových šatů v barvě kardinálského nachu a vytvořila si vzdušný mladistvý účes, v němž vypadala na slabých padesát.

„Mami, to vypadá, jako když ty pětatřicetiny oslavuješ ty,“ řekl uznale.

„Prosím tě, nepřeháněj,“ odbyla ho, ale bylo vidět, že ji ta lichotka potěšila. Dokonce se usmála a Eda si pomyslel, že dneska na svůj věk vypadá fakt suprově a napadlo ho, proč takhle nevypadá pořád. Třeba by ji to vnitřně uvolnilo, třeba by se časem zbavila toho trpitelského krunýře, vždyť ještě není tak stará a s tímhle exteriérem by ještě mohla udělat štěstí. A třeba by svého potenciálního přítele zahrnula péčí a pozorností a mě z ní osvobodila, rozvíjel svoji vizi, zatímco matka servírovala obložené chlebíčky a nakonec přinesla vychlazenou láhev šampusu.

„Na zdraví, mami,“ zvedl sklenku.

„Na tvoje, Eduarde,“ řekla matka, přiťukli si, napili se a políbili na tvář. A pak mu matka předala dárek, luxusní plnicí pero Montblanc se zlatým hrotem a certifikátem výrobce.

„Teda mami,“ vydechl údivem, protože takový dar skutečně nečekal.

„No tak si ho přece vyzkoušej,“ pobídla ho a strčila mu pod ruku papír, který si připravila předem, což Edu málem dojalo. Napsal svoje jméno a cítil, jak zlatý hrot hladce klouže po papíru, a tak napsal ještě matčino jméno a připojil k němu doušku „děkuje Ti Tvůj syn Eduard“, což dojalo pro změnu ji.

„A vezmi si chlebíček, jsou čerstvý,“ pobídla ho, „ale nech si kousek místa na dort,“ dodala a Eda si vzpomněl, že tohle mu říkala, když byl malý, a když jí to řekl, matka se zasmála a jemu zase připomenula, že chtěl vždycky sfouknout všechny svíčky najednou, ale nikdy se mu to nepovedlo. A pak si oba vzpomněli, jak o čtvrtých narozeninách rozsedl svůj dort, ale ani jeden se o tom nezmínil, protože si zavčas uvědomili, že u toho tenkrát byl otec, který se mohl smíchy potrhat, zatímco matka s trpitelským výrazem utírala upatlaný stůl…

„Uteklo to,“ řekla a pohladila ho po tváři.

„No jo, za chvíli mi bude čtyřicet jako tobě,“ odpověděl galantně.

„Jsem ráda, že to říkáš, i když to nemyslíš vážně,“ řekla a odešla pro dort, který nechala upéct a ozdobit marcipánovou pětatřicítkou a pětatřiceti svíčkami v jedné vyhlášené rodinné cukrárně u Flory. „Tak přece foukej, oslavenče,“ vybídla ho a Eduard vydul tváře, sfoukl všechny najednou a matka křičela „bravo!“ a odměnila ho tím nejlepším kusem dortu.

„Mám pustit telku?“ zeptal se, když matka přinesla kávu, a našel kanál, na kterém dávali estrádu ze sedmdesátých let minulého století, zřejmě jako ukázku normalizační zhovadilosti, ale Eduard se ke svému překvapení docela bavil, a matka sedící vedle něj se dokonce hlasitě smála.

„Děkuji ti za krásný večer,“ řekla, když společně odnosili použité nádobí do kuchyně a všude pozhasínali. „A děkuji ti, žes ten bowling přece jenom odložil,“ dodala a jemu se zdálo, že významně, ale v této chvíli ji za to nemohl nenávidět.

29. března 1986

Nemám, komu bych se svěřil, a tak se svěřím papíru, i když si připadám tak trochu jako poprvé zamilovaná puberťačka. Ale říká se, že to člověku pomůže. Hodit všechny ty neuspořádané myšlenky a pocity na papír. Zvlášť když má člověk nějaký problém. A já ho vskutku mám. Poprvé v životě jsem se totiž osudově zamiloval. To by nebyl žádný problém pro šestnáctiletého studenta nebo šedesátiletého vdovce, ale já jsem dosud věrným ženatým mužem a šťastným otcem dvouletého synka. Spadlo to na mě jak blesk z čistého nebe.

Stalo se to před několika dny v mé ordinaci obvodního lékaře. Když vešla, koukal jsem jako vždycky při vstupu pacienta do nějakých lejster a mlčky jsem pokynul k židli stojící vedle mého psacího stolu. Nejdřív jsem ucítil její parfém. Zvedl jsem oči a lehce znervózněl. Ta Žena, jak jí budu říkat, protože kdyby někdo moje zápisky našel, nechci ji kompromitovat, byla neskutečně krásná. Navíc vyzařovala jakési fluidum, které mě zahalilo jak oblak parfému Poisson. Mimochodem, až později jsem si uvědomil, že tenhle parfém opravdu používá…

Omlouvala se, že sice nepatří do mého obvodu, ale její lékařka je nemocná, a navíc s ní prý není spokojená. Tak proto přišla ke mně. Snad udělám výjimku a neodmítnu ji, usmála se, a kdybych neseděl za stolem, asi by se mi podlomila kolena. Než jsem stačil zareagovat, usmála se i na sestřičku Hanku, která se na mě obrátila s otazníkem v očích: mám jí tedy vypsat kartu nebo ne? Pronesl jsem cosi ve smyslu, že to sice nedělám, ale pokud jde o něco akutního, Hippokratova přísaha mě zavazuje poskytnout pomoc každému, kdo ji potřebuje. Žena se znovu usmála a upravila si štíhlou rukou s pěstěnými, ale nakrátko střiženými nehty svoje dlouhé blonďaté mikádo. Její modré oči se do mě vpily a lehce nalíčená ústa pronesla, že má problémy se žaludkem, má pocit, že ho má plný kamení a nemůže jíst. Bojí se, aby to nebyla gastritida, kterou už jednou prodělala.

Konečně se ve mně probudil profesionál. Vyšetřil jsem ji jako každého jiného pacienta a předepsal jí medikaci a dietu. Zkusíme, uvidíme. Víc jsem pro začátek udělat nemohl. Zeptala se mě, zda to nemůže být od nervů. Odpověděl jsem, že může. Samozřejmě. Má snad nějaké problémy? Ano, sklonila hlavu, ale víc neřekla. A já nenaléhal, nejsem psychiatr, přestože by mě to v jejím případě velmi zajímalo. Domluvili jsme se, že za týden přijde na kontrolu, a pokud by se situace nezlepšila, pošlu ji na odborné vyšetření.

Když vstala a zamířila ke dveřím, stihl jsem zaregistrovat její nádherné nohy v úzké minisukni a kotníkových botách na vyšším podpatku. Doufám, že si moje sestřička Hanka, která zakládala Ženě kartu, nevšimla, jak rudnu. Rychle jsem ji požádal, aby povolala dalšího pacienta, a zavrtal nos do lejster…

Teď sedím doma ve svém krcálku za ložnicí, kterému hrdě říkám pracovna, i když se do ní vejde jen psací stůl, židle, pár knih a nemá okno. A připadám si jak nadržený zamilovaný studentík. V obýváku se manželka dívá na nějakou televizní inscenaci a vedle v pokojíku spí můj dvouletý syn. A já tu sedím, svěřuju se papíru a nemůžu se dočkat, až ta Žena za týden vejde do mé ordinace. Pro některý mužský je setkání s krásnou a uhrančivou ženou běžná záležitost, pro mě je to naprosto nová, neznámá situace, v níž se plácám jak kapr na suchu. Třeba vůbec nepřijde a bude po pokušení, domlouvám si. Jsi ženatý muž, chlapče, vzpamatuj se, slyším, jak by mě napomenula máma.

2. kapitola

Eda Feix poznal Veroniku v Národní knihovně, kam jeden čas docházel, protože sbíral materiál pro obsáhlý článek o historii feministického hnutí pro časopis Idylka, v němž pracoval. Bylo to seznámení velice stylové. Tlusté zdi a dlouhé chodby Klementina, v nichž se kdysi procházeli jezuitští seminaristé a dnes studenti v džínách, stále vyzařovaly důstojnost a klid a všeobecná studovna vzniklá z bývalého refektáře se závratně vysokým stropem a obrovitými kachlovými kamny mu připadala jako studnice vědění, z níž pili studenti a studentky sklonění nad svými notebooky. Velebné ticho rušilo jen občasné zakašlání, tiché klapání dveří a znělky přihlašovaných windowsů, rezonující v prostoru jako ptačí trylky.

Toho rána přišel do studovny a zjistil, že jeho oblíbené místo je obsazeno. Rozladilo ho to do té míry, že si sedl hned vedle v naději, že jeho fyzická přítomnost začne být vetřelci nepříjemná a on se přesune jinam. Ale vetřelec, či spíše vetřelkyně očividně nebyla v té chvíli na příjmu a dál ťukala na svém laptopu, obloženém tlustými knihami. Eda vytáhl z tašky notebook a začal také klovat do kláves. Po chvilce si uvědomil, že cítí výraznou dřevitou vůni, ale studentky se obvykle neparfémovaly, a tak se poočku nenápadně podíval na vetřelkyni, která měla očividně studentská léta už nějakou dobu za sebou. Plus minus třicítka, pomyslel si a taky ho napadlo, že to musel být osud, který je dal takhle dohromady, ale to už bylo o něco později ve Veroničině posteli, kde na nahých kolenou balancovali s lahví šampusu, a když sklouzla a víno se vylilo na prostěradlo, smáli se jako šílenci. Teď však byl Eda skloněn nad svou prací, z níž jej po chvíli vetřelkyně vytrhla.

„Promiňte, že vás ruším, ale nevyznáte se v tom tady?“ ukázala prstem na obrazovku svého notebooku, který k němu obrátila, „mně se tady udělala tahle pitomá značka a nemůžu ji odstranit.“

Edovi se shodou okolností stejná značka nedávno objevila na redakčním počítači a kolega grafik mu ukázal, jak ji odstranit, takže teď udělal totéž, za což ho vetřelkyně odměnila vděčným pohledem.

Po další půlhodině se zvedl, v klementinském občerstvení si koupil espresso s minerálkou a uklidil se k rohovému stolu pro dva. Napil se kávy, vypil půl lahve minerálky a zrovna zvažoval, jestli si má dát něco k jídlu, když ucítil známou dřevitou vůni; později na to vzpomínali jako na další šťastný úradek osudu. A protože už teď byli vlastně dvojnásobní sousedé, Eda by se cítil trapně, kdyby nezapředl neformální řeč, sloužící k překlenutí deseti minut potřebných k vypití dvou káv a dvou minerálek. Ale nakonec si dali ještě jednu kávu a zůstali u stolu dalších deset minut, a když se zvedali, Eda zjistil, že se těší, až si zase ve studovně sednou vedle sebe, přestože tam se nahlas mluvit nesmělo.

Později mu v té posteli Veronika řekla, že si myslela totéž, což pokládali za třetí znamení osudu a důkaz, že jsou jejich duše spřízněné, na což si museli připít zbytkem šampaňského, které se nevylilo na prostěradlo. Ale teď se znovu pustili každý do své práce. Eda už věděl, že Veronika pracuje jako kunsthistorička na volné noze a momentálně sbírá materiál o Mistru vyšebrodského oltáře, a ona věděla, že on pracuje jako zástupce šéfredaktorky jednoho ženského časopisu a momentálně sbírá materiál k článku o historii feministického hnutí.

O něco málo později si ještě řekli, kde bydlí, jaká mají oblíbená místa, jídla, nápoje, spisovatele, zpěváky, zpěvačky, herce, herečky, filmy, divadelní hry atd., nikoli nezbytně v tomto pořadí, a také že nejsou ani zasnoubení ani zadaní, což si sdělili poté, co se spolu poprvé vyspali ve Veroničině pronajaté garsonce a vylili si půl lahve šampusu do postele.

Eda se zamiloval do Veroniky a Veronika se zamilovala do Edy, ale oba prožívali první fázi zamilovanosti bez infantilního třeštění a chodili spolu tak, jak spolu vyzrálí kultivovaní lidé chodí – do kin, divadel, na koncerty, do kaváren, vináren, Eda naučil Veroniku hrát bowling a Veronika přiblížila Edovi umění vrcholné gotiky a spoustu času trávili ve Veroničině garsonce. Čím víc se poznávali, tím silněji cítili, že jsou si souzeni. Byly tu však některé maličkosti, které Veroniku trošku znepokojovaly. Tak například Eda u ní nikdy nezůstával přes celou noc, a když se ho ptala, jestli opravdu musí domů, odpovídal: „Máti, víš? Dělala by si starosti, kdybych nepřišel…“ Veronika by to byla přešla, ale Edova máti si asi o něj dělala starosti v kteroukoli denní či večerní dobu, protože jim několikrát propadly lístky do kina a divadla nebo Veronika zůstala doma sama, přestože prostřela pro dva. „Je prostě stará a nemocná, to jistě pochopíš,“ říkal Eda a Veronika to chápala, nerozčilovala se, nevyčítala. A pochopila to i tehdy, když jí zavolal, že jeho narozeniny budou muset přesunout ze soboty na neděli. Každé ženě na jejím místě by přišlo ale trochu divné, že stará a nemocná matka jde na setkání abiturientů po čtyřiceti letech, nicméně Veronika chtěla vyjít Edovi vstříc, a tak mu navrhla, že jeho pětatřicetiny mohou oslavit v sobotu všichni tři společně, aspoň jeho maminku pozná. Moc se na ni prý těší…

„Necháme to tak, jak to je, já ti to potom všechno vysvětlím,“ odpověděl jí Eda a Veronice se zdálo, že jeho hlas v mobilu zní nějak podrážděně. A tak místo toho, aby osmažila už obalené řízky a prostřela stůl pro slavnostní večeři, oblékla se a vyšla do ulic. Ráda se procházela za tmy, pozorovala večerní život velkoměsta, nahlížela do osvětlených výkladů a nakukovala do restaurací plných švitořících lidí. Záviděla jim.

Ona nikdy bezstarostně švitořivá nebyla. Život ji uhnětl do zádumčivé a posmutnělé letory, a pokud v posledních měsících hrála před Edou veselou společnici, musela se hodně přemáhat, aby odvedla svůj herecký part přesvědčivě. Však ono to už nebude trvat dlouho, utěšovala se, když míjela matku s malým dítětem, která se políbila s manželem, který jim přišel otevřít domovní dveře a vzal svého potomka do náruče. Spokojená rodinka. Má tak někdo štěstí, povzdechla si a radši odvrátila pohled. Zatnula pěsti a zrychlila.

V neděli dopoledne dala do lednice vychladit šampaňské a sedla si k notebooku. O hodinu později cinkl u jejího bytu zvonek. Zavřela soubor, na kterém právě pracovala, a otevřela jiný – článek o Mistru vyšebrodského cyklu. Pohledem přelétla stůl, elegantně prostřený k obědu. V troubě čekala mísa teplých řízků a bramborová kaše. Připravila Edovo oblíbené jídlo. Velmi pomalu došla do malé předsíňky. Ještě předtím na sebe mrkla do zrcadla. Upravila si účes a usmála se na sebe. Čekají tě, holka, hezké chvíle, tak na všechno hnusný zapomeň a užij si to. Vzala do ruky balíček ovázaný modrou mašlí. Uvnitř čekala na oslavence hedvábná kravata.

Leželi vedle sebe, po milování příjemně uvolnění a trochu ospalí, hleděli do plamínků svíček a upíjeli už poněkud zteplalé šampaňské. Eda už věděl, že se Veronika po sexu nikdy neptá, jak mu je, nebo jaké to bylo a byl jí za to velmi vděčný. Nesnášel tyhle otázky, připadaly mu zbytečné a trapné. Byl na ně alergický od té doby, co ukončil vztah s Melánií, která se vždycky takhle ptala.

„Jaký to bylo, miláčku?“

„Je ti dobře, ty můj hřebečku?“

Jako by někdo přejížděl nehty po školní tabuli. Když se s Veronikou miloval poprvé, děsil se té chvíle těsně po vyvrcholení a modlil se, aby byla zticha a ona mu vyhověla. Když křeč orgasmu pominula, zvláčněla a vydala jen dlouhý povzdech a příštích pět minut byla jen sama se sebou, zdráhavě přijímajíc jeho něžné doteky. A Eda, který s hrůzou očekával nenáviděné otázky a infantilní mazlení, ve kterém Melánie přímo vynikala, se v duchu Veronice hluboce omluvil.

Veronika vstala a odešla do koupelny. Zaslechl šumění sprchy a představoval si ji, jak nastavuje vodnímu proudu dosud rozpálenou tvář a nechává vodu stékat po nahém těle, které se leskne jako nalakované, a umínil si, že musí nenápadně vyzvědět, jak se Veronika tváří při milování pod sprchou a přímo cítil, jak mu namydlené dlaně kloužou po jejím hladkém těle. Při té představě se vzrušil, takže ho napadlo, že by to mohl zkusit hned, jenže než stačil vylézt z postele, Veronika byla zpátky, zahalená do županu, mokré vlasy schované do turbanu z ručníku.

Vylili zteplalé šampaňské a otevřeli další lahev, vychlazenou z lednice, zapálili vonné tyčinky a nové svíčky. Jejich měkké světlo ozařovalo stěny plné abstraktních obrazů, jejichž barvy v tom světle zlátly a medověly. A Edu zničehonic napadlo, že Veroničiny tváře vypadají jako dvě broskve a uvědomil si, že se těch hladkých tváří chce dotýkat, lehce, jemně a s láskou. Cítil v té intimní atmosféře, že Veronika je ta nejbližší a nejmilovanější bytost, kterou kdy poznal, a strašlivě se zastyděl, když si vzpomněl, že dal před ní přednost matce, která o ní mluvila jako o „něčem“ a nasadila svoje oblíbené šrouby, aby ho zadržela, aby si ho znovu přivlastnila a znásilnila. Tak kdy už ji pozveš k nám?

Tahle matčina otázka bývala předehrou ke hře, kterou spolu hráli. Hlavní hrdinkou a režisérkou v ní sice byla matka, ale syn s chutí hrál druhé housle a škodolibě se u toho bavil. Ale co bylo, bylo. Další představení se konat nebude.

„Nemrač se,“ řekla Veronika. „Proč se mračíš, nechutnají ti bublinky?“

„Ale ne,“ řekl Eda a usilovně přemýšlel, jak má začít, protože svědomí mu přikazovalo, aby Veronice vysvětlil ten včerejšek a hlavně jak jí vysvětlit, že za chvíli už zase bude muset odejít. Připadalo mu, že kdyby to nechal být nebo kdyby jí zase zalhal, provinil by se na Veronice ještě víc, a to nemohl připustit.

„Víš, omlouvám se, že jsem nepřišel včera…,“ začal a musel si odkašlat.

„Proč se k tomu vracíš,“ řekla Veronika. „Vždyť je nám fajn i dneska, ne?“ zasmála se a zvedla sklenku.

„No to jo, ale já bych ti to stejně chtěl vysvětlit,“ pokračoval Eduard tvrdošíjně. „Víš, matka na žádný setkání abiturientů nešla. Ona chtěla, abych s ní šel na hřbitov a pak připravila oslavu, nemohl jsem odmítnout…“

„No, to celkem chápu,“ řekla Veronika.

„Ale já si ten blbej abiturientskej večírek vymyslel,“ vyhrkl Eda vztekle.

„No, lhát se sice nemá, ale to taky ještě celkem chápu. Lepší jednoduchá výmluva než komplikovaná pravda. Ale co je na tom, že s tebou vlastní máma chtěla oslavit narozeniny zrovna ten den, na kterej jsme se domluvili my dva, tak komplikovanýho? Přece stačilo říct: Sorry, stařenka má přednost.“

„No právě o to jde. O přednost…,“ řekl Eda zatvrzele.

Veronika postavila sklenku na stůl. „Já ti teď asi nějak nerozumím…“

On tu svou vyprázdnil na ex.

„Moje matka si prostě myslí, že vždycky, ve všem a za všech okolností má přednost před kýmkoli, kdo se objeví v mým životě,“ řekl a měl pocit, že co slovo, to odvalený balvan. Cítil, jak matku zrazuje, ale dělalo mu to dobře.

„To si myslí hodně matek. To je ale docela běžný, ne?“

Eda pochopil, že Veronika si jeho matku představuje v rozhraní, do něhož se vejdou tchyně, trochu panovačné tchyně a trochu moc panovačné tchyně. Veronika nemůže vědět, že jeho matka stojí mimo tuto i jakoukoli jinou kategorii a že je kategorií sama o sobě a že Veronika se pravděpodobně s něčím takovým dosud nesetkala. A že jeho osobní zkušenost je bohužel nepřenosná, ale přesto se chtěl v návalu pravdomluvnosti vyvolané krásným sexem, úžasnou atmosférou a záchvatem lásky pokusit o vysvětlení. Cítil vnitřní chvění, měl horké čelo a studené ruce, ještě nikdy nikomu neřekl to, co se chystal říct ženě, kterou znal necelé dva měsíce.

„Víš,“ začal vyprávět, „můj otec umřel v pětatřiceti, byl jsem ještě malej kluk a moc si na něj nepamatuju. Podle matky umřel na infarkt a to bylo taky jediný, co mi o něm řekla. Prostě o něm potom nikdy nemluvila, a když jsem se sám zeptal, převedla řeč jinam. Pak jsem jednou našel ve sklepě nějaký starý fotky a bylo mi jasný, že můj táta byl pěkný éro. Dlouhý vlasy, rocková muzika, kamarádi, holky, mejdany… Prostě mánička. Tenkrát už chodil s mojí matkou, která je na těch fotkách taky. A na všech se na otce dívá s pýchou a možná obdivem. Nemohl jsem to pochopit. Proč si ho sakra brala, když věděla, jakej je? Vypadala na těch fotkách v těch svých dlouhých vlasech a džínách jako americká hipísačka, ale ve skutečnosti to podle všeho docela určitě byla usedlá maloměšťačka už ve dvaceti. A přesto si ho vzala. Českýho Jima Morrisona…“

Odmlčel se, vyschlo mu v krku. Napil se sodovky, na sekt už neměl chuť. Veronika také mlčela, jen ho zamyšleně pozorovala a zvědavým pohledem vyzývala k dalšímu vyprávění.

„Až mnohem později jsem to pochopil,“ pokračoval. „Ona ho milovala a vzala si ho v pevný víře, že ho předělá k obrazu svýmu. Že se nechá ostříhat a přestane chodit do hospod, vykašle se na Stouny a Doors, začne poslouchat Bacha a Mozarta a skoncuje se svejma kámošema. Zřejmě si usmyslila, že ho převychová na vzornýho manžela a odpovědnýho otce, kterej jí každej měsíc odevzdá výplatu, sobotu stráví s tchyní a tchánem u kanasty a v neděli půjde s klukem do Národního muzea a ještě se mu to bude líbit. Jenže jí to nevyšlo. Můj tatík se neostříhal, do hospod na mejdany chodil dál, a jestli byl někdy se mnou v muzeu, tak jsem na to dávno zapomněl.

Dneska si už dovedu představit, co se v mojí matce dělo, když konečně pochopila, že s ním nic nesvede. Dovedu si představit to její strašný zklamání, vztek, bezmocnost. Ale navenek mlčky a důstojně trpěla, a když otec umřel, začala zachovávat dekórum. Chodíme na ten blbej hřbitov a matka dělá, že uctívá památku toho, koho dodnes nenávidí. Milionkrát jsem od ní v dětství slyšel tu větu „nikdy nesmíš být jako on“, i když jsem tenkrát nevěděl, jaký vlastně byl. A až mnohem později jsem pochopil, že ta věta má pokračování. „Ty musíš být takovej, jakýho tě chci já.“

Pak bylo dlouho ticho, Eda hleděl do prázdna a Veronika hleděla zamyšleně na něj. Nakonec se zeptala: „A do jak velké míry se jí to povedlo?“

„Než jsem tě poznal, myslel jsem si, že to vím,“ odpověděl Eduard. „Ale teď nevím…“

3. kapitola

V redakci týdeníku pro ženy pod názvem Idylka vládlo ticho, které narušovalo jen klování do klávesnic počítačů. Za stoly srovnanými do řad seděly mladé redaktorky, soustředěné na svoje písmenka na monitorech. Jen občas je vyrušilo pípání mobilů některé ze sousedek. Ta se pak zvedla a poodešla na chodbu, aby ostatní svým hovorem nerušila.

V open space je zaměstnancům odepřeno soukromí. Ve velké hale sedí všichni vedle sebe jak na hřadě, vidí jeden na druhého, slyší, kde se co šustne a znají vzájemně i frekvenci svých fyzických potřeb. Když se někdo zvedne ze své židle, buď se nasměruje na toaletu v rohu obrovské haly, nebo do prosklené kuchyňky, kde si jak ve výkladní skříni připraví něco k snědku nebo zapne kávovar. Případně jde na kobereček do skleněné šéfredaktorské kukaně. Vše pod dozorem jako žáčci ve škole. Bylo ti pětapadesát. Pro ně jsi zombík, kterej mezi nima, živejma, už vlastně nemá co dělat, prolétlo hlavou elegantní zralé ženě, která se v sestavě redakce vyjímala jak doširoka rozvinutá kytka mezi poupaty. Přesto se ty mladé a geniální tvářily, jako by jim smrděla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Most do záhrobí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.