Adrian Tchaikovsky

PSÍ VOJÁCI

Dogs of War

Copyright © Adrian Tchaikovsky, 2017

Czech edition © Martin Královec - Planeta9, 2020

Translation © Martin Darion Antonín, 2020

ISBN 978-80-88321-04-0 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-88321-06-4 (ePUB)

ISBN 978-80-88321-05-7- (mobi)

Vyšlo také v tištěné verzi

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

ČÁST PRVNÍ

PES POKOUSAL ČLOVĚKA

1   REX

Jmenuji se Rex. Jsem hodný pes.

Rex už běží. Utíkej, nepříteli, utíkej. To je Pánův žert.

Má četa jsou Drak, Meda a Včelky. Mnohotvará útočná smečka. To znamená, že to nejsou hodní psi. Už se blížím k nepřátelům. Přicházím po větru. Cítím jejich pach: V táboře se nachází alespoň třicet lidských bytostí. Cítím pach zbraní. Necítím trhaviny. Necítím jiné psy ani plemena bioformů, jen lidi, kteří jsou nepřátelé.

Mluvím se svými zbraněmi. Říkají mi, že jsou připravené a akceschopné. Všechny systémy v provozu, Rexi, říkají zbraně. Hodný pes, správně jsi na to pamatoval, říká můj čip zpětné vazby.

Mé zbraně se jmenují Velcí psi. Je to vtip lidí, kteří mi je dali. Sedí mi na ramenou a začnou střílet, když s nimi promluvím, protože ruce potřebuji na jiné věci a nemohl bych mačkat spoušť. Jmenují se Velcí psi, protože lidé jsou příliš malí a nemohli by je používat, aniž by se zranili.

Nemám rád pomyšlení na lidi, kteří se zraňují. Hned se objeví myšlenka: Zlý pes! Mám lidi rád. Lidé mě vyrobili.

S nepřáteli je to jiné.

Mluvím se svou četou. Drak neodpovídá, ale podle signálu zpětné vazby je naživu a stále ještě nebojuje. S Drakem je to těžké. Drak dělá všechno po svém a často se staví na odpor věcem, které mi říká Pán. Pán říká: „Drak má výsledky,“ a tak nemůžu Drakovi říct, aby přestal být drakovitý. Ale neumím mít radost, že je Drak. Bývám z něho nesvůj.

Mluví se mnou Meda. Už zaujala pozici se svou Sloní puškou. Tohle jméno je také vtip. Nechápu ho, stejně jako ty ostatní. Meda není slon.

Mluví se mnou Včelky. Ohlásila mi integritu 99 procent. Včelky nemá a nepotřebuje zbraň. Včelky je připravená. Meda je připravená. Drak ať už také kouká být připravený, jinak ho kousnu, i když pak budu zlý pes.

Mluvím s Pánem na našem šifrovaném kanálu. Pán říká, že jsem hodný pes. Zaujal jsem pozici a nepřítel nedává nijak najevo, že by o mé přítomnosti věděl.

Pán mi sděluje, že smím zaútočit. Pán doufá, že si povedu dobře. Velice moc chci, aby na mě byl hrdý.

Vydávám Medě pokyn, ať začne. Je proti větru, na druhé straně nepřátelského tábora. Já její pach cítím, ale oni nemůžou. Meda mluví se svou zbraní a já poslouchám, jak jí zaměřovací systém určuje nejvhodnější cíle. Meda souhlasí. Posílají do tábora jedenáct granátů ze vzdálenosti čtyř set metrů s cílem způsobit co největší možný rozruch. Jakmile vylétl jedenáctý, v okamžiku, kdy na cíl dopadl první, zahajuji útok.

Vidím požáry. Slyším zvuk lidských hlasů, pištivě se mísí s výbuchy. Utíkej, nepříteli, utíkej.

Včelky se stahuje do roje a útočí, prolétá táborem, vyhýbá se plamenům, bodá každého, kdo se namane. Její jednotky neumírají, jakmile použijí žihadlo, ale nakonec jim dojde zásoba jedu. Včelky dnes používá ten, po kterém se nepřátelé zblázní a zaútočí na sebe navzájem. Má ho nejraději.

Pořád nevím, kde je Drak. Mluvím s ním, ale nechce mi to říct.

Meda mi sděluje, že se přesouvá na blízkou vzdálenost. Já už tam jsem. Lidé běží proti mně. Vybral jsem si pro přiblížení jednu z jejich silnic. Někteří mají zbraně. Většina jich zbraně nemá. Běžím po čtyřech, ale mluvím se svými Velkými psy. Společně vybíráme cíle a začínám likvidovat nepřátele, třírannými dávkami přesně tak, jak je to v mém manuálu. Velcí psi tvrdě pracují na tom, aby vyrovnali můj pohyb. Občas minou, ale téměř vždycky trefí alespoň jednou střelou z dávky. Hodné zbraně, chválím je. Hodný pes, chválí mě čip zpětné vazby.

Jeden z nepřátel na mě střílí. Cítím nárazy na rameni a hrudi, jako kdyby do mě bouchal pěstičkami. Náboje se zplošťují o mou vestu dřív, než se stihnou zploštit o mou kůži a svaly. Mluvím se svou databází a porovnávám schopnost odolat poškození s kalibrem a úsťovou rychlostí útočníkovy zbraně. Nemůže mě zabít, pokud mě netrefí do oka nebo do horního patra tlamy, ale kdyby mě střelil do břicha, mohlo by léčení trvat několik dní. Proto vždycky nosím vestu, jak se patří. Drak ji nenosí nikdy.

Teď už jsem mezi nepřáteli a stavím se na zadní, abych mohl použít ruce. Nepřátelé jsou malí. Někteří mi dosahují po ramena, další jen po pas. Hlasitě ječí a já cítím pach jejich strachu. Vím, že mě vyrobili i proto, abych děsil nepřátele. Odvádím dobrou práci. Hodný pes, říká mi čip zpětné vazby. Jsem velice šťastný.

Chytám je do rukou a trhám na kusy. Ty malé skousnu mezi zuby a třepu jimi, dokud se nerozlámou, protože je to hezký pocit. Vnímám pach jejich krve, výkalů a strachu. To všechno je správné.

Meda je v jejich táboře. Přepnula Sloní pušku na automat a poskytuje krycí palbu, aby udržela nepřátele na místě, dokud se k ní neprobojuji. Včelky hlásí integritu 81 procent, ale už jen 47 procent zásob jedu, a říká, že odesílá prázdné jednotky zpátky, protože nám v boji nijak nepomohou. Odhaduje, že otrávila 34 procent nepřátelské populace, a hlásí, že nikdo nenasadil protijed.

Meda potvrzuje, že mnoho nepřátel teď bojuje spolu a zabíjí se navzájem. Chválí Včelky za dobře odvedenou práci. Jsem sice vůdce a hodnotit je můj úkol, ale nevadí mi, když tyhle věci říká Meda. Meda je z nás nejvíc chytrá.

Vcházím do tábora a pokračuji v zabíjení nepřátel. Některé zabíjím Velkými psy, ale většinu jich roztrhám, protože je to hospodárné. Šetřím munici. Hodný pes, chválí mě čip zpětné vazby.

Teď už na mě žádní nepřátelé se zbraněmi nestřílejí. Včelky si určila ozbrojené nepřátele jako prioritní, takže jich většina vyprázdnila zásobníky do sebe navzájem.

Někteří nepřátelé se pokoušejí utéct, ale nejsou moc rychlí, a když se velcí nepřátelé vracejí, aby menším nepřátelům pomohli, ještě je to zpomalí. Já jsem velice rychlý. Běhám kolem nich a naháním je zpět do tábora. Tohle je další věc, ze které mám dobrý pocit i bez čipu zpětné vazby.

Mluví ke mně Meda: Kde jsou ostatní?

Říkám jí, že nerozumím.

Medin kanál: Ozbrojený odpor byl zanedbatelný. Tohle nejsou bojovníci odboje. Jsou to civilisté.

Říkám jí: Jsou to nepřátelé. Během naší rozmluvy je dál zabíjíme.

Medin kanál: Podle instrukcí jsme měli narazit na ozbrojený odpor bojovníků odboje. Jsme ve správném táboře?

Chytil jsem dalšího malého nepřítele do zubů a on sebou hází a vříská. Jeden z velkých nepřátel do mě buší malými pěstmi. Vysílám Medě: Pán řekl zaútočit.

Medin kanál: Rexi, tohle není tábor, který nám popisovali při instruktáži.

Včelčin kanál: Integrita na 74 procentech; Zásoba jedu 31 procent; Předpokládaný plný účinek jedu u 42 procent cílů; 19 procent přežívajících nepřátel.

Drakův kanál: Cíl zvolen.

Vysílám k Drakovi dotaz. Malého nepřítele stále držím v zubech, ale netřepal jsem s ním a nerozdrtil ho. Jsem nešťastný. Nelíbí se mi, co Meda říká. Něco v jejích slovech ve mně vzbuzuje pocit zlého psa. Nepřichází to z čipu zpětné vazby, ale zevnitř. Z místa, odkud pramení i ostatní pocity.

Drakův kanál: Prásk! Cíl zneškodněn.

Chci vědět, jaký cíl. Větší nepřítel do mě stále buší a pokouší se mi vypáčit čelisti, ale nedaří se mu to, protože lidské tělo postrádá dostatečnou sílu.

Drak mi sděluje, že mu Pán zadal tajný úkol zabít jednoho důležitého nepřítele. Drak je se sebou velmi spokojený. Možná mu čip zpětné vazby říká: Hodný Drak, protože našel důležitého nepřítele a zneškodnil ho.

Zneškodnit je slovo, které Drak používá pro důležité nepřátele.

Ostatní nepřátele jen zabíjí.

Meda zastavila palbu. Vznáším k ní dotaz a ona vysílá: Rexi, znepokojují mě neúplné údaje. Chci zavolat Pánovi.

Představa volání Pánovi uprostřed úkolu se mi nelíbí. Pán by si mohl myslet, že svou práci nezvládám. Pán by se mnou mohl být nespokojený. Ale Meda je víc chytrá než já. Pokud si myslí, že Pána zavolat musíme, tak to udělám.

Pán odpovídá rychle; Pán nás celou dobu sleduje, protože mu obraz i zvuk přenášíme živě.

Vysvětluji, že parametry nepřátel neodpovídají těm, které nám poskytli. Žádám o potvrzení, že máme dokončit úkol.

Drak ohlásil úspěšné zneškodnění, říká Pán. Jste na správném místě. Hodný pes. Dokonči misi. Hodný pes.

Zatřepu malým člověkem v čelistech a slyším praskot jeho kostí. Zvedám většího člověka v drápech a trhám ho napůl. Meda se přikolébala a přidává se. S pomocí své síly a drápů rve vozidla i budovy, ve kterých se nepřátelé skrývají, abychom je mohli zabít. V tu chvíli se objevuje Drak. Změnil barvu šupin, takže ho vidím, ale stále necítím jeho pach. Odvedl svou práci a už se jen dívá, jak Meda a já zabíjíme zbývající lidi. Drak je velmi líný.

Včelky se rojí kolem tábora a bodne každého, kdo se pokouší utéct. Přepnula na jed, který zastavuje srdce.

Včelčin kanál: Integrita 67 procent; Tento člen čety bude v dohledné době vyžadovat doplnění jednotek; Prosím urychlit líhnutí nových těl.

Většina skrývajících se jsou malí lidé, ti nevyvinutí. Pán říká, že je musíme zabít všechny.

Meda říká, že to je proto, že vykonáváme tajnou operaci. Včelky souhlasí. Drakovi je to jedno, protože svůj cíl už zneškodnil. Mně je to jedno, protože dělám, co Pán chce, a Pán se mnou bude spokojený.

Jmenuji se Rex. Jsem hodný pes.

2   (CENZUROVÁNO)

Znám jeden divadelní vtip: Herec pozve kamaráda na představení. Oba se hezky usadí v balkónové lóži, a hra už je někde v polovině, když se herec usměje a řekne: „Teď to bude dobré. Teď přijdu já.“

A teď tedy přicházím já. Čekám na okamžik, kdy se ukáže, jakou roli vlastně sehraju. Jestli budu hrdina, padouch, nebo jen přicmrndávač ve válce někoho jiného.

Sem by se hodilo prohlášení: „Právě tímhle to začalo.“ Ale mám to říct? Protože tímhle to nezačalo ani náhodou. Život neustále tvoří, mění a ničí. Chce to jen umět rozpoznat jedno od druhého. Začalo to tedy prvním funkčním bioformem? Prvním počítačem? A co třeba lidskou vynalézavostí; možná to bylo tehdy, když člověk poprvé položil ruku na šelmu a řekl: Hodný pes.

Zpočátku pro mě povstání v Campeche představovalo jen další z mnoha pracovních povinností, ale v utajeném zákulisí mé mysli se konala setkání celých komisí, z nichž vzešel velice osobní zájem o nejnovější pokrok ve vývoji bioformů. Tím pokrokem byla právě Rexova Mnohotvará smečka. Šlo o vůbec první nasazení této technologie v takovém rozsahu přímo do terénu. A nejrůznější zkazky o tom, kde přesně k tomu nasazení došlo, už vyskakovaly na konspiračních fórech po celém světě. Brand manažeři Redmarku také nezaháleli, ještě ty nesmysly podporovali a úspěšně posouvali každé obvinění z oblasti vážných spekulací do říše bájí zmagořených vyznavačů reptiliánů a ploché zeměkoule. Nejlepší způsob, jak pohřbít drby, byl odjakživa pod horou jiných drbů.

Ale zkazky si přesto nacházely cestičky a pronikaly už i na úctyhodnější politické blogy. Ať se brand manažeři pouštěli do sebeudatnějších zákulisních bitev, bylo jen otázkou času, kdy se začnou objevovat dotazy, které už ze stolu nesmetou jen pohrdavým gestem.

Takže mě čekala cesta do Campeche. Kdo chce s vlky výti…

Neměla jsem ponětí, jak závažné setkání mě čeká.

Na začátku jsem se dopustila stejné chyby jako všichni ostatní. Pokládala jsem Rexe za věc. Která navíc zkomplikuje náš obraz na veřejnosti. Myslela jsem si, že to budu muset překroutit na další banální historku o tom, jak „pes pokousal člověka“, a celý projekt zrušit. Netušila jsem, že se seznámím s Rexem, Medou, Drakem a Včelky.

Zvlášť Včelky mě zastihla nepřipravenou.

Jenže tehdy jsem byla ještě mladá a nezkušená, a tak jsem se vyslala do Campeche.

3   HARTNELL

„Když jsem byl malý,“ řekl Hartnell, „všichni tvrdili, že to budou roboti. Že za nás začnou bojovat ve všech válkách: drony, kovoví vojáci a tanky s elektronickými mozky. A že se proti nám nakonec vzbouří a vyhladí celé lidstvo, samozřejmě, ale přinejmenším do té chvíle budou na všech bojištích světa umírat jen oni. Když jsem chodil na Yale, půlka lidí z mé třídy se chystala prorazit v oboru autonomní kybernetiky. Teď jen kroutí hlavou a nechápou, kde se to tak zvrtlo.“ Mrkl na svou společnici, jestli ho vůbec poslouchá. Z obličeje jí vyčetl zdvořilý zájem. Takový ten, který se velmi snadno předstírá.

Jmenovala se Ellene Asantová. Před čtyřmi hodinami přistála v Hopelchénu v dvousedadlové vážce, která okamžitě vyrazila zpět, jako by jí pod kolečky hořelo. Stěží stihla vystoupit. Vzdušná doprava dál do Campeche se ze zdravotních důvodů nedoporučovala, takže Hartnell vystavil svou svěřenkyni kodrcání a natřásání na mnoha polních cestách, přes několik kontrolních stanovišť a občas i skrz příležitostnou palbu, jen aby ji dostal k cíli.

Bohužel nepila. Přinejmenším ne tolik, aby s ním udržela krok. Hartnell vždy cestoval se dvěma láhvemi whiskey a dávkoval si je s takřka nábožnou pílí – po maličkých doušcích, kdykoli pocítil sebemenší náznak hrůzné střízlivosti. A kdy se to tak zvrtlo se mnou? Ta sebelítostná myšlenka ho přepadla znenadání, ale zvládl ji nevyslovit nahlas. Asantová byla první žena po dlouhé době, která nepatřila k redmarkským vojákům nebo vystrašeným místním, a zatím si hýčkal zoufale marnou naději, že se jí dokáže zalíbit.

Vždyť která krásná dívka neletí na machry přes kyborgické systémy s diplomem z Yaleu? Až na to, že tenhle mladý génius pohořel tak parádně, že uvízl ve válečné zóně a hrál si na pomocného správce kotců pro redmarkskou divizi Zabezpečení majetku. Na jeho svévolně neudržované uniformě se skvěly frčky poručíka, ale ze všech zdejších lidí na firemní výplatní pásce byl jediný, komu nedali zbraň.

Asantová musela být korporátní loutka, kterou sem poslali zjistit, za co divize šílených vědátorů utrácí firemní peníze. Přesně ten dojem z ní získal, a také bystře pochopil, že se jí na to rozhodně nemá ptát. Byla to štíhlá a vysoká Hispánka – jen o pár čísel nižší než vytáhlý a vyhublý Hartnell – a do horoucího středu zářijového Campeche dorazila v dlouhém tmavém kabátě s bílou šálou kolem krku. Když se k tomu připočetly sluneční brýle, budila dojem filmové hvězdy z minulého století. Nabídl jí, ať si odloží, protože sám měl jenom košili, a stejně se potil jako prase. Odmítla se zdvořilým chladem. Rázně dodala, že má termoregulační implantáty. „Díky nim jsem získala jistotu zaměstnání. Kdykoliv se něco semele poblíž rovníku, pošlou pro mě. Nikdo jiný sem nechtěl.“

Stále na něj hleděla. Čekala, až dokončí úvahu o kyberneticích, takže vyhrkl: „Samozřejmě to bylo tím pos– pokaňhaným nadělením v Kašmíru.“ Opět si přihnul a s nadějí jejím směrem zamával láhví.

„Klidně řekněte ‚posraným‘, Harte. Nezačnu hned krvácet z uší.“

Rychle zamrkal. Říkejte mi Harte, navrhl jí při představování, a ona ho poslechla. Teď ho tím samozřejmě pokaždé vykolejila. „A viděla jste, ehm, něco ze záběrů, které v Kašmíru pořídili?“

„Viděla jsem dost,“ přisvědčila krátce. Stroje si vzájemně nabourávaly systémy nabourané zase dalšími stroji. Nakonec bylo veškeré naprogramování tak poškozené, že nad tím vším nikdo zvenčí neměl sebemenší kontrolu. Zájem o pronajímání robotických armád okamžitě ustal. Už to vypadalo, že si lidstvo bude muset vystačit s vedením válek hezky postaru, s vynaložením lidského potu a krve, ale našlo se nemálo zbrojovek, které kolaps předvídaly. Tou dobou už rozvíjely jiné možnosti.

Šifrování dat mezitím hodně pokročilo; spousta kybernetiků začala tvrdit, že je na čase dát robotickým otrokům další příležitost. Hartnell si z profesionálního zájmu udržoval přehled o několika projektech, jejichž cílem bylo nahradit lidské vojáky, zaměřených na vývoj robotického pěšáka, který by byl dokonalý a neomylný. Jenže záběry z Kašmíru představovaly stále živou vzpomínku. A humanitární katastrofu. Celé části regionu zůstávaly nepřístupné, protože stroje dosud neustaly v boji. Plnými doušky hltaly sluneční světlo a zabíjely všechno, co se hnulo.

A tak došlo k vzestupu bioformů, tak započal věk psa, a tak se tu ocitli i Hartnell a Ellene Asantová. Ta do Hopelchénu přiletěla jen proto, že bioformové vzbudili zvědavost jednoho z nadřízených, ale ne zase takovou, aby je musel vidět na vlastní oči.

Vzduch uvnitř obrněného automobilu vřel jako v peci a smrděl potem, kovem a ostrou vůní whiskey. Když už snad posté zpomalili stěží do kroku, Hartnell zaklel a začal bušit do stropu, jako by doufal, že tím řidiče povzbudí. Okamžik poté mu do implantátu cinkla zpráva: Na místě. Asantové to zjevně došlo také, aspoň podle toho, jak se zatvářila.

„Muren je tady?“ zeptala se celkem pochopitelně, protože urazit takovou vzdálenost, a nedočkat se ho, by ji jistě nepotěšilo.

„Muren?“ Hartnell si zvykl vyslovovat to jméno „murén“ jako muréna, což mu zpočátku připadalo hrozně vtipné, ale teď už nějak nedokázal přestat myslet na tlamy plné ostrých zubů a střelhbitě útočící šelmy; zdálo se mu to až příliš výstižné. „K sakru, to kdybych věděl. Ten má vlastní rozvrh. Termíny schůzek ho vážně nevzrušují.“

Samozřejmě že se zajímala o Murena, a ne o chudáka Harta. Když nejrůznější korporace investující v Campeche zjistily, že potřebují ochránit své zájmy, zavolaly si Zabezpečení majetku Redmark. A když posléze v Redmarku zvažovali možnosti vedení komplikované pozemní války v těžkém terénu, zavolali si Jonase Murena. I když se totiž Muren specializoval především na to, jak být co největší parchant – tak to vnímal Hartnell –, platil za předního odborníka na vedení války s využitím bioformů.

Seshora se ozvalo ostré zaklepání a Hartnell se chvilku potýkal s poklopem průlezu, než se mu ho povedlo otevřít. Potom se s Asantovou vyškrábali do vlhkostí ztěžklého vzduchu, který páchl po lidech, hnijící vegetaci a zvířatech.

Počet přítomných vojáků odhadoval na čtyřicet. Všichni na sobě měli monotónně šedé uniformy Redmarku a představovali jen jednu z mnoha jednotek soukromých bezpečnostních sil nasazených v oblasti. Zbytek – a většina smeček bioformů – hlídal nejrůznější místa po celém státě. Tohle však byla Murenova osobní úderná jednotka a úklidová četa. Specialisté na řešení problémů – zvlášť na ta definitivní.

Měli vytyčený obranný perimetr – všiml si kulometných stanovišť a pavoučích lešení senzorových vížek. Místo budov vymezovaly obytný prostor jen průsvitné pásy moskytiér: nulové soukromí.

Asantová sestoupila na zem a Hartnell viděl, jak všichni přemítají, jestli ta ženská bude dělat problémy. Pak se pokusil slézt sám, sjela mu noha ze stupátka a skončil zadkem v blátě a s láhví v klíně. Pochyboval, že tím v očích kohokoliv z přítomných ještě nějak závažněji klesl.

Vzápětí o sobě dal vědět přímo ten hlavní. Zavolal na ně skrz sítě a všichni vojáci náhle měli spoustu jiných věcí na práci.

„Vy budete Asantová.“

Jonas Muren, pán ohařů náležících do programu experimentálních vojáků Redmarku. A kromě toho také Hartnellův šéf, a především zdroj všech nočních můr, které zaháněl pitím. Jistěže i spousta jiných lidí měla nadřízené, kteří se po nich s gustem vozili, ale žádný z nich nebyl Murén z Campeche.

Murén z Campeche. Díky té přezdívce si Hartnell nadřízeného snáze představoval jako zlovolného padoucha z akčních filmů. Utěšoval se vyhlídkou, že si sem jednou prostřílí cestu nějaký neohrožený dobrodruh a svrhne Murena do jícnu sopky.

Ta přezdívka byla každopádně poměrně přiléhavá. Když se Muren usmál, Hartnell skoro očekával řady ostrých, jehlovitých zubů – téměř jako by se jeho šéf také stával jedním ze svých bioformů. Byl plešatý, zrudlá kůže na temeni se mu v místním vedru leskla, a i když měl v obličeji mnoho výrazných rysů, v tu chvíli se tvářil vyloženě bezvýrazně. Jedinou známku probíhajícího lidského kontaktu představovalo mírné, zdvořilé zakřivení rtů.

Byl velký; nejen vysoký, ale i rozložitý díky vojáckému tréninku úspěšně stavějícímu na rané svalové akceleraci, která už dvacet let patřila k celkem běžným záležitostem a vytlačila z podnikání všechny ty osobní trenéry bohatých a slavných. Hartnell si všiml, jak sebou Asantová trochu cukla, když došlo na potřesení rukou, ale Muren se v drtivém stisku nevyžíval. Nakládal se svou silou jako kobra – s úderem vyčkával na nejvhodnější okamžik.

„Plukovníku Murene.“ Asantová u jeho jména trochu zaškobrtla, protože se také málem přeřekla na „Muréne“. „Hledám člověka, který mě seznámí s jistým psem.“

Muren si ji důkladně prohlédl, stále aniž by projevil jakýkoliv skutečný výraz. „Má Aktiva jsou na cestě zpět. Pojďte do mé kanceláře. Uvidíme, jestli je dostanu na obraz.“ Hovořil pomalu, drsným hlasem kuřáka.

„Aktiva?“ Následovala ho do menšího komplexu z moskytiér. Hartnell se vlekl za nimi. Ocitli se v provizorním pozorovacím centru sestávajícím ze šesti obrazovek složitelných do jednoho kufříku.

„To je jejich oficiální označení,“ přikývl. „Předpokládám, že proto, aby je účetní snáze odepisovali z daní.“

„A jak jim říkáte vy?“

„Jmény, slečno Asantová.“ Posadil se před monitory. Zobrazovaly různé úseky buše, džungle i prázdné prašné cesty, ale jakmile se k nim Muren připojil, začaly přeblikávat. „Když už jsme u těch účetních…“

Pokrčila rameny: „Spousta investorů utopila v redmarkské divizi bioformů spoustu peněz. Snad nám nemáte za zlé, že chceme vidět, kam se všechny jejich dolary poděly?“

„Asi je to pochopitelné. Ale připadá mi moudřejší počkat, až to tu dokončíme a stáhneme se.“ Z obrazovek za jeho zády začala mizet krajina a objevovala se povědomá postava: samotná Asantová. Nejprve jak vystupuje z letadla, pak ve chvíli, kdy si s Hartnellem dala skleničku, zatímco čekali na vůz, a nakonec, jak se vedle něj třásla v tmavém vnitřku obrněnce. Šlo o jednu z Murenových obvyklých strategií, jak vyvádět hosty z míry.

„To se mě snažíte zastrašit?“ zeptala se a Hartnell se zakuckal whiskey.

Murenovo: „Jistěže ne,“ přišlo o nádech později, než by mělo, což znamenalo: Ano.

Okamžik na sebe s Asantovou jen zírali. Slova: Všechny tvé triky ti dám sežrat! měla prakticky vepsaná v obličeji.

Takhle si s Murenem ještě nikdo mluvit nedovolil. Ani ten nejdrsnější vojcl z redmarkské soukromé armády, ani samotná Aktiva. Ellene Asantová však jen nadzvedla obočí a dala mu najevo, jak zvysoka na něj sere.

Právě jsem se zamiloval, rozhodl se Hartnell, ačkoliv dobře věděl, že za to ze tří pětin může chtíč a ze dvou touha také se na téhle vzpouře trochu podílet. Po čtyřech měsících v Campeche byl vděčný za cokoliv.

„Dorazila jste ve velmi příhodné chvíli,“ pronesl Muren a na obrazovky se vrátily záběry z divočiny. Na jedné z polních cest se krčila hlídka redmarkských vojáků; na tuto vzdálenost představovali jen vzájemně nerozpoznatelné figurky, ale nad hlavou každého z nich se vznášely strašidelně zelené identifikační údaje.

„Povídejte.“

„Dostali jsme Parveze, včera večer. Emmanuela Parveze.“

Tím Asantovou konečně trochu vyvedl z míry. „A to bylo součástí vašich instrukcí, plukovníku?“

„No, když už na toho chlapa narazíme jako na čestného hosta v táboře Anarchistas, proč toho nevyužít? Vím, jak tvrdě pracoval na tom, aby v očích světových médií vypadal jako největší svatoušek, ale v Mexico City od začátku patřil mezi naše nejnáruživější odpůrce. Když už se nám doneslo, kde se bude zdržovat, připadalo by mi vážně nezdvořilé nezaskočit aspoň na kus řeči.“

„A mohu vědět, odkud se vám to doneslo?“

Murenův výraz se okamžitě změnil. Jako by v něm zacvaklo na místo něco tvrdého a plochého.

„Ne, to tedy nemůžete, protože jste přijela zjistit jen to, jak utrácíme peníze vašich investorů. Všechno ostatní podléhá utajení.“

Hartnell neříkal nic a důsledně zůstával za Asantovou, aby ho neprozradily všechny ty maličké tiky a škubnutí. Takže Emmanuel Parvez už je mrtvý. Sice věděl, že se to plánuje, ale o spuštění a provedení akce neměl ponětí. To se v hlavním městě nebude líbit. Leda by se ho Murenovi a redmarkským politicos dodatečně podařilo opravdu kvalitně očernit. A jestli ho zastihli uprostřed družné zábavy v táboře teroristů z Anarchistas, mohlo to vlastně stačit.

Pokud se to skutečně stalo právě tak.

Život mladého génia v oboru systémů kyborgických rozhraní se Hartnellovi líbil. Poskytoval mu spoustu jistot. Nikdy ho však nenapadlo, že ho to nakonec dovede do tak kalných a pochybných vod.

„No dobře,“ řekla Asantová a uznala tím protistraně bod. „Kde jsou tedy ta vaše ‚Aktiva‘ teď?“ Kývla k monitorům, na nichž se z bioformů stále neobjevoval jediný chlup.

Což vlastně o ničem nevypovídá, připomněl si Hartnell. Drak by mohl jednu z těch zatracených kamer klidně i ojíždět, a stejně bychom o tom nevěděli.

Jenže Murenův nezřetelný úsměv se právě vrátil. Řekl jen: „Ellene Asantová, tohle je Rex.“

Obrátila se a ztuhla. Zcela mimoděk jí uklouzlo: „A do prdele.“

Byl přímo před ní, pouze pár metrů od vnější moskytiéry, a jenom tak stál. Přišel proti větru, takže si jeho zemitého, psího pachu nikdo nevšiml. To znamenalo, že mu Muren nařídil, aby se k Asantové choval jako k nepříteli, přinejmenším pro tu chvíli, protože Rex byl jinak vycvičený, aby na svou přítomnost každého spojence upozornil. Z Hartnellova pohledu to byla zcela nepřijatelně riskantní hra na „já ho mám většího“. Dobře věděl, co Rex dělá s nepřáteli.

Bioform stál mírně nahrbeně, a přesto měřil přes dva metry třicet. Ploché temeno jeho hlavy dosahovalo jen o kousek níže než dvojice spřažených kulometů – „Velkých psů“ –, které nosil upevněné na ramenním postroji. Stavbou těla nebudil dojem učebnicového příkladu kulturisty, ale čehosi štíhlejšího, tvrdšího: tvora stvořeného k běhu a boji. A samozřejmě něčeho ne úplně lidského. Na čtyřech mu bylo stejně příjemně jako na dvou. Machr, který mu dokázal vyrobit ochrannou výstroj na míru tak, aby se v akci dokázala přizpůsobovat ohromující pružnosti jeho těla, tím musel strávit hodně bezesných nocí. Asantová jistě znala bioformova specifika: svalstvo nesmírné hustoty, kůže protkaná nárazuvzdornými vlákny, duté kosti o síle titanu… Ale jakmile jste Rexovi stanuli tváří v tvář, teoretické znalosti nebyly k ničemu. A to byl z celého týmu Aktiv tím nejméně děsivým.

Nejpsovitější jeho částí byla hlava – do jisté míry buldočí, něco z rotvajlera. K Hartnellovým povinnostem patřila i péče o jeho zuby. Napoprvé se málem pominul strachy. Jediné scvaknutí čelistí, a už by si nejspíš zkoušel sestrojit nové mechanické ruce.

„Ale copak, slečno Asantová?“ zeptal se Muren bodře. „Čekala jste snad, že ho tu držíme v kleci?“

Asantová neodpověděla. Jen na bioforma hleděla a vyhýbala se jeho pohledu. Rex měl stejně oči jenom pro Murena. Ve zdejším vedru trochu funěl s pootevřenou tlamou, což vzbuzovalo dojem, že se usmívá.

„Později se určitě musíte seznámit i s ostatními,“ pokračoval Muren. „Víte přece, že zdejší tým je Mnohotvarý? Je to všechno velmi nové a vzrušující. Jak že jste to tehdy nazval, Harte? ‚Budoucnost prosazování práva silnějšího‘?“

„Specifikace ostatních jsem si prošla,“ potvrdila Asantová úsečně. „A ty také necháváte takhle pobíhat kolem?“

„V mezích normy. Harte?“

„Ehm…“ začal Hartnell provinile, protože ho právě vytrhli z mnohem šťastnějších myšlenek, „…Včelky se právě doplňuje. Drak a Meda hlídají perimetr.“ Ve skutečnosti jen četl informace, které mu Muren poslal, aby měla Asantová pocit, že jde o zcela běžnou věc, a ne o divadýlko, jímž se ji pokouší obalamutit. Muren chtěl, aby se soustředila jen na Rexe, přijatelnou tvář bioformingu.

„Jak vidím, nejste přesvědčená, že s našimi Aktivy nakládáme patřičným způsobem,“ prohlásil Muren. Už své představení rozjížděl naplno. „Rexi, přišel bys dovnitř, prosím?“ Mohl mu to nařídit přímo, ze svého implantátu do toho psího, ale zřejmě byl rozhodnutý užít si to.

Bavící se Murén z Campeche. To pomyšlení s sebou přinášelo tak hrozné představy, že se Hartnellovo srdce rozbušilo jako splašené. Pocítil nával adrenalinu a instinktivní nutkání prchat či bojovat. Tentokrát to nebude takové, přesvědčoval sám sebe pořád dokola. Potřebuje, aby se Asantová vrátila a všechno schválila. Nic se jí nestane. A rozhodně se nikdo nemusel dozvědět, jak nevlídným hostitelem Muren byl, když ho minulí hosté omrzeli.

Asantová stála zcela bez hnutí a jen sledovala, jak Rex vklouzl do moskytiérového komplexu a kluše k pozorovacímu centru. Hnědýma očima přejížděl z Murena na Hartnella a z něj na Asantovou. Měla z něj strach? Hartnell si nebyl jistý, ale Rex by to věděl, a určitě by to Murenovi na požádání sdělil.

„Nazdar, hochu.“ Hart vztáhl ruku, zabořil prsty do Rexovy kůže a pocítil pod ní ocelově pevné svaly. Ťukl psa do čelisti a vyslal zprávu do jeho čipu zpětné vazby. Byla to pochvala, hodný pes.

„Rexi, tohle je Ellene Asantová,“ ujal se mezitím Muren představování. „Přijela se podívat, jak dobrou práci tu pro nás odvádíš. Řekni jí ahoj.“

„Ahoj, Ellene Asantová.“ Ten hlas byl klidný, bez přízvuku, trochu robotický, a nevycházel z Rexova hrdla, ale z implantátů. Kromě toho nešlo o jeho skutečný hlas. Ten byl hrubý, vrčivý a hluboký, posazený na frekvenci, která by dokázala proměnit lidské vnitřnosti ve vodu. Hartnell si dobře vzpomínal, jak dlouho se Muren s výběrem právě takového hlasu pachtil.

Asantová neodpověděla. Mistrovsky ovládala tělo i tvář: pouze její strnulá nehybnost dávala najevo, že se nachází v dosahu drápů bioforma a je si jasně vědoma toho, že by jí Rex dokázal jediným máchnutím servat obličej.

Hartnell se konečně dal poddat a promluvil si s Rexem přes implantát. Má strach? zeptal se nehlasně.

A Rex odpověděl: Malý strach. A poté: Není nepřítel. Neměla by se bát.

Vzpomínáš si na to, jak jsem tě viděl poprvé já, Rexi?

Rexovi se maličko zachvěla ramena, to se poslední zbytek jeho já pokoušel zavrtět dávno ztraceným ocasem. Velký strach.

„Rexi, slečna Asantová by ráda viděla, co dokážeš.“ Muren střelil po Hartnellovi pohledem, který naznačoval, že dobře ví, že jeho asistent s bioformem mluvil v okamžiku, kdy to nebylo žádané. „Není si totiž jistá, jestli nejsi nebezpečný.“

Což Asantová ve skutečnosti neřekla, a Muren tím Rexe opět štval proti ní. Přinejmenším si to mohla myslet.

„Moc rád pracuji s lidmi, Ellene Asantová,“ pronesl Rexův zdvořilý robotický hlas. „S plukovníkem Murenem a panem Hartnellem udržuji velmi podnětný vztah.“

„Tak víš co, Rexi?“ zeptal se Muren s děsivě předstíranou spontánností. „Mám už dneska docela strniště. Co kdybys mě oholil?“

„S velikou radostí, pane.“

To byl Murenův oblíbený kousek. Hostům z ředitelství ho předváděl vždycky. Měl k tomu připravenou staromódní holicí soupravu a mohutný bioform přímo před nevěřícím zrakem Asantové nanesl gel a poté Murenovu bradu oholil nefalšovanou břitvou do hladké dokonalosti. Odvedl opravdu kvalitní práci. I když by dokázal vzpírat víc než tunové činky, ovládal svaly s chirurgickou přesností. Hartnellovi kolegové konstruktéři se vyloženě překonali.

Stálo je to spoustu psů. Ale zvířatům mohli dělat, co by lidem dělat nešlo: poskytnout jim nadlidské schopnosti a veškeré výhody, díky nimž ovládnou bojiště budoucnosti. Stačila dostatečná zásoba nejlepších přátel člověka a naprostý nedostatek ohledů, kolik jich chcípne, než se to konečně povede.

Hartnell celý život tvrdil, že „psí člověk“ nemůže existovat. A teď tady jednoho psího člověka sledoval, jak holí jeho šéfa.

„Vidíte?“ zeptal se Muren – a Rex mu dál s naprostou jistotou přejížděl břitvou po bradě, i když se čelist jeho pána pohybovala. „Náš pejsek je dokonale vycvičený. Příští generace už bude mít bioforma v každé domácnosti.“

*

O něco později se Hartnell chopil čerstvé láhve whiskey, došel ke stanu, ve kterém ubytovali Asantovou, a zavolal: „Ťuky ťuk!“ Viděl, že se uvnitř svítí, a když rozepnula vchod, zahlédl tablet s úvodní zamykací obrazovkou. Očividně už sepisovala první hlášení.

„Jen jsem si říkal, jestli si nedáte skleničku na usnutí.“

Dívala se na něj zcela nevzrušeně. „Tam, odkud jste, vám tohle většinou zabírá, že?“

Okamžik naprázdno otvíral rty, než alespoň trochu zachránil situaci slovy: „Jen skleničku, nic víc.“

„Pojďte dál, Harte. Mi casa, su casa, znáte to.“

Poskládal se uvnitř do tureckého sedu a naklonil se dopředu, aby se neopíral o stěnu. „Nechte mě hádat: Že máte radši kočky?“

Tím ji přece jen rozesmál. „Takže jste ‚dostali‘ Parveze. A načasovali jste si to tak, aby k tomu došlo současně s mým příjezdem, jen abych mohla ohlásit nějaký pokrok?“

„Tedy, vlastně ne. To si nemyslím. Prostě se to zrovna stalo.“ Vzpomněl si, jak na tu zprávu zareagovala. „Ale to je přece dobře, ne? Pro naše investory?“

„Nevím. K čemu to vlastně bude, když nepočítám eskalaci situace na všech frontách? Parvez měl hodně příznivců, a teď se z něj může stát mučedník. Vždyť už se to tu uklidňovalo, jenže teď…“

„Jo, ale znáte to, politika.“ Hartnell neurčitě mávl rukou a nabídl jí láhev. „Každopádně je to důkaz, že Rex a jeho tým fungují, jak mají, ne?“

Přihnula si a podala ji zpět. „Zabíjení uznávaných státníků není chyba, ale zamýšlená funkce?“

Hartnell svraštil čelo. „No, jasně, ale teď nevím, kam vlastně míříte. Já jsem tu jenom přes techniku.“

„Pardon,“ zavrtěla hlavou. „Tak dobře, otázka na technologii, pane ‚Jenompřestechniku‘.“

„Do toho.“

„Když ten pes mluvil, tak to byl ve skutečnosti Muren přes jeho reproduktor, že?“

Hartnell se odmlčel na trochu moc dlouho a pak se ještě zadrhl při vymýšlení věrohodné povídačky. Nakonec to vzdal a přikývl: „Jo. Rex se sice dokáže vyjádřit, když potřebuje, ale takhle výřečný není. Výběr slov a vlastně i hlas, to si z vás šéf prostě utahoval. Já…“ Pokusil se o stydlivý výraz. „Byl bych docela rád, kdybyste si s Rexem mohla promluvit doopravdy. Je to milý chlapík. Fajn, jasně, teď na mě zíráte jako na šílence. Ale rozhodně je to hodný pes. Milující, věrný. Dokonce ohleduplný. Proto jsme ostatně začali právě se psy. Jsou na soužití s lidmi dávno zvyklí. Znají své místo – představují dokonalé šéfy pro ostatní formy a bezchybné sluhy pro nás.“

„Tuhle reklamu už jsem slyšela,“ souhlasila. „Ale právě proto se divím, proč si váš šéf dával pozor, aby Rex nepromluvil sám za sebe.“

„No jo, to je celý Muren.“ Zase se přeřekl na „Muréna“. „Prostě rád všechno řídí. Jako kdyby režíroval film.“

„Ano, to dává smysl.“

Hartnell měl co dělat, aby jeho úšklebek vypadal přesvědčivě. Jasně, rozhodně to nebylo proto, že ti nechtěl dovolit, aby ses Rexe vyptávala a náhodou dostala upřímné odpovědi.

4   REX

Jmenuji se Rex. Jsem hodný pes.

Dnes provádíme manévr přesun. Přesouvám se rád. Znamená to, že má četa zaujme pozici v čele a běží před Pánem a mými lidskými přáteli. Pokud se objeví nepřátelé, najdeme je a zabijeme. Díky tomu nepřátelé neublíží Pánovi.

Pán má novou přítelkyni, ale já si nejsem jistý, že je to přítel. Když jsem ji viděl poprvé, Pán zavtipkoval, že je nepřítel, a tak jsem ji chtěl zabít. Pak mi Pán ten vtip vysvětlil, takže jsem pochopil, že ji zabít nemám.

Trochu si pro sebe kňučím, protože jsem ji už málem zabil. Stála hned vedle Pána a já cítil velké obavy. Obavy nemám rád. Teď už sice vím, že není nepřítel, ale jedna má část si pamatuje, že byla. I z toho cítím obavy.

Myslím si, že Pán nechápe, jak málo chybělo, abych ji zabil. To jsem Pánovi neřekl. Zlý pes, kárá mě čip zpětné vazby, ale stejně mu to neříkám.

Meda ke mně mluví a hlásí, že nemá kontakt s nepřítelem. Meda našla nějaké ovoce a jí ho za chůze. Myslí si, že to nevím, protože během manévru přesun bychom jíst neměli, ale cítím ten lepkavě sladký, téměř přezrálý pach. Právě procházíme zemědělskou krajinou. Zemědělci tu nejsou. Jejich ovoce shnije. Nepokáral jsem Medu, i když bych měl (zlý pes). Už s Medou spolupracuji mnoho měsíců. Meda je víc chytrá než já. Učinil jsem velitelské rozhodnutí: Meda má dovoleno jíst ovoce.

Drak se mi nehlásí. Právě v této chvíli vidím, jak se jeho dlouhé tělo vlní přes pole a mění odstín podle půdy. Není nijak cítit, dokonce ani pro mě. Kvůli tomu trochu kňučím. Drak je také chytrý, ale ne tolik, jak si myslí. Pán však má Draka rád. Drak dosahuje výsledků. Kník kník kník.

Pánova nová přítelkyně je Ellene Asantová. Je velmi zvláštní. Cítil jsem, když měla strach, a ten měla, hned jak mě uviděla poprvé. V tu chvíli už nebyla nepřítel, ale stejně měla strach. Strach by měli mít jen nepřátelé. Proto jsem zmatený.

Má jiný pach.

Snažil jsem se Pánovi vysvětlit, jaký má pach, ale v jazyce, který mi poskytli, pro to nemám slova. Její pach si dokážu popsat jen ve svých myšlenkách. Pořád si pro sebe dál kňučím.

Medin kanál: Copak se děje, Rexi?

Medě o tom neříkám. Cítím nejistotu ohledně Ellene Asantové, cítím nejistotu ohledně toho, jak mluvit s Pánem, a zažívám rozporuplné pocity kvůli tomu, jak bychom s Medou měli komunikovat a jak komunikujeme ve skutečnosti. Můj čip zpětné vazby zaznamenává, že Úroveň stresu překračuje optimální parametry, a tak dostávám dávku a je mi lépe. Jsem klidný.

Včelky se mi hlásí. Řídí let svých těl v širokém kruhu kolem nás a teď potvrzuje, že se před námi nachází obyvatelé, přesně jak mi Pán ukázal na satelitních snímcích.

Včelčin kanál: Integrita na 99 procentech; Zásoba jedu 99 procent; Žádám o povolení provést akci předsunutý průzkum.

Ptám se na Včelčinu ztrátu integrity. Zatím jsme se nesetkali se žádnými nepřáteli.

Včelčin kanál: (obrázky ptačích dravců) Pořád ještě učím místní, že černá a žlutá znamená nebezpečí (humor).

Občas Včelky nerozumím. Dávám jí svolení provést průzkum.

Medin kanál: Jde o tu novou lidskou ženu, Rexi?

Drakův kanál: Málem před tebou utekla.

Můj kanál: Není nepřítel. Nechci, aby se bála.

Neříkám jim o dalších věcech. Neříkám jim, že i když se Ellene Asantová bála mě, Pán se bál Ellene Asantové. Nebylo to poznat v jeho tváři a neprojevilo se mu to na těle, ale v pachu ano. Proto je to tajemství, které teď s Pánem sdílíme. Neřekl jsem Pánovi, že to vím. To je teď jenom mé tajemství. Neměl bych před Pánem mít tajemství (zlý pes!). Kdyby se Pán zeptal, musel bych mu to říct. Ale on se nezeptá a já vím, že by se zlobil, kdyby věděl, že to vím. Nechci, aby se na mě Pán zlobil. To je ta nejvíc hrozná věc, kterou si umím představit. Zlý pes! kárá mě znovu čip zpětné vazby, a já opět cítím velké obavy. Brzy budu potřebovat další dávku, abych si udržel optimální výkon. Hart uvidí, že jsem měl obavy a potřeboval příliš mnoho dávek. Bude chtít znát důvod a já mu ho asi budu muset říct. Z toho také cítím obavy.

Drakův kanál: Co se děje, Rexi? Máš strach, že když má teď Pán novou přítelkyni, už tě nebude chtít?

Draka ignoruji. Drak se stejně mýlí. O tento druh spojení nejde, mezi ženou a Pánem. Vím to z pachů. Cítím, že mezi Ellene Asantovou a Hartem to také není. Cítím, že by Hart chtěl, aby bylo. O všech těchto věcech bych nerad mluvil s Pánem a Hartem a kýmkoliv dalším. Myslím si, že těmto věcem vůbec nemám rozumět. Nijak mi nepomáhají ve službě Pánovi.

Medin kanál: Neboj se, Rexi. Jsme tu jen proto, abychom vykonali svou práci. Ty složité věci nechej na lidech. Když budeš zmatený, pomůžu ti.

To mě uklidňuje a čip zpětné vazby si všiml poklesu mých obav a tiše říká: Hodný pes.

Mluvím s Pánem a hlásím, jak postupujeme. Mluvím se svými zbraněmi a vnitřními systémy, abych se přesvědčil, že fungují v rámci povolených odchylek. Farmu už opouštíme a vstupujeme mezi další stromy. Krajina je tu různorodá: střídavě otevřené prostranství a lesy, a pak zase pruh půdy, která bývala zemědělská a teď je opět divoká a rostou na ní keře a popínavé rostliny. Když se pohybujeme po čtyřech, můžeme se já a Drak takto různorodou krajinou přesouvat takřka nevidění. Jen mohutná postava Medy se neschová, pokud nejsme zrovna někde, kde jsou stromy ještě vyšší než ona.

Včelčin kanál: Kontakt s blíže neurčeným lidským obyvatelstvem (obrázek mnoha lidí, stanů, vozidel).

Když Včelky rozptýlí jednotky řidčeji, posílá zrnité obrázky. Je velmi složité poznat, jestli jsou na nich nepřátelé nebo přátelé. Sdílím je s Drakem a Medou a posílám Pánovi, aby rozhodl.

Medin kanál: Civilisti. Měli bychom se jim vyhnout.

Říkám jí, že máme rozkaz provést s lidskými obyvateli kontakt. Provést kontakt většinou znamená jejich likvidaci, ale to proto, že všichni lidé, které jsme zatím potkali a nebyli přáteli, byli nepřáteli. Mám rád, když jsou lidi moji přátelé. Když nejsou moji přátelé, mám rád, když jsou nepřátelé. Jsem velmi důkladně naprogramován a vycvičen k provádění kontaktu s nepřítelem. Všichni jsme. Když lidé nejsou ani přátelé, ani nepřátelé, cítím se nesvůj, protože nevím, co bude provádění kontaktu zahrnovat.

Drakův kanál: Měli bychom se jim vyhnout.

Nevím, jestli si to Drak opravdu myslí, jestli to říká, protože ví, že je to proti rozkazům, nebo jestli jen opakuje slova, která řekla Meda. Občas to dělá. Drakova práce je nebýt vidět a neutralizovat určené nepřátele. Když nemá určené nepřátele k neutralizaci, nebojuje rád. Drak je velice líný. Zlý Drak, myslím si, ale říct to nemůžu. To mohou říkat jen Pán nebo Drakův čip zpětné vazby. Kdybych to řekl já, nic to neznamená.

Lidské obyvatelstvo je přímo před námi. Cítím je velice silně: pot, výkaly, nemoci a obecný pach vytvářený lidskou pospolitostí. Vidím lidi různých velikostí. Nevidím zbraně, ale to neznamená, že to nejsou nepřátelé. Jedině Pán ví, jestli jsou to nepřátelé, nebo ne.

Posílám otázku Pánovi, protože už jsme u obyvatel velice blízko a nemáme rozkazy. Nedostávám potvrzení příjmu.

Vysílám dotaz znovu. Bez odpovědi.

Kník.

Cítím, že o spojení s Pánem přišli i ostatní. Nestalo se to poprvé, ale v těch jiných případech to nikdy nebylo těsně před provedením kontaktu s nepřítelem/ne nepřítelem.

Medin kanál: Zastavit postup?

Drakův kanál: Pozdě. Už uviděli Medu.

Zastavuji. Můj čip zpětné vazby opět zaznamenává vysoké hladiny stresu, a tak dostávám dávku. Nezdá se mi, že tentokrát pomohla. Slyším křik lidských hlasů. Cítím pach strachu. Vidím zbraně, ale není jich mnoho a nejsou nám nebezpečné. Zbraně neznamenají, že to jsou nepřátelé. Jen Pán umí určit, jestli jsou to nepřátelé, nebo ne. Pokud jsou to nepřátelé, musíme je zlikvidovat. Pokud to nepřátelé nejsou…

Nevím, co mám dělat. Nejsem zvyklý setkávat se s ne-nepřáteli.

Včelčin kanál: Rozkazy?

Medin kanál: Rozkazy, Rexi?

Drak neříká nic, ale já vím, že čeká.

Znovu zkouším spojení s Pánem. Bez odpovědi. Mám velení. Rozhoduji já.

Rozhoduji, že musíme provést kontakt.

5   HARTNELL

„Fajn, takže kde jsou naše ‚Aktiva‘ teď?“ zeptala se Ellene Asantová.

„Už jsem to říkal, vyrazila na manévry,“ zamumlal Muren.

„Pořád jen něco říkáte, pane Murene, ale neukazujete nic,“ tlačila na něj dál.

Teatrálně si povzdychl. „Slečno Asantová, dal jsem vám na hraní přenosy třinácti různých psích smeček ze všech částí Campeche. Přinejmenším už snad chápete, že jste sem vůbec nemusela jezdit osobně. Bez problémů bych vám to nalinkoval i do vaší kanceláře v Silicon Valley.“

Asantová si pohrávala se šálou. Už jen z pohledu na ni Hartovi pracovaly potní žlázy na plné obrátky, ale očividně mu předtím nelhala. Neměla na čele ani náznak vlhkosti. „Psí smečky jsou dnes prakticky běžná technologie, pane Murene. Vaše Mnohotvará četa je mnohem zajímavější. Neoznačil jste ji za budoucnost války? Naši akcionáři už do tohohle projektu napumpovali hodně peněz. Opravdu byste mi měl poskytnout něco, co je potěší. Chtějí vědět, že jsou jejich prostředky v dobrých rukou.“

Ten typicky neústupný korporátní proslov jí plynul z úst poměrně přirozeně. Hartnell však cítil, že mezi těmi dvěma zůstalo mnoho nevyřčeného. „Pánu monster“ Murénovi byli nějací akcionáři přece úplně volní. Hartnell se navíc nemohl zbavit dojmu, že Asantové vlastně také.

Všichni tři se tísnili v útrobách obrněného vozu Redmarku. Průlez zůstal otevřený, aby si dopřáli alespoň trochu čerstvého vzduchu, než se tábor dobalí. Firemní lidské zdroje se teprve dávaly do pohybu, ale bioformové vyrazili ještě před rozbřeskem. Prošlapávali zaměstnancům bezpečnostní agentury cestu – šli napřed, aby na sebe natáhli co nejvíc nástrah a léček Anarchistas.

Hned jak bioformové opustili tábor, Muren nasadil ty samé ohrané žvásty, které Hartnell slyšel už nejednou.

„Válka je zatraceně, krvavě drahá záležitost, slečno Asantová,“ zadeklamoval. „Zvlášť, co se lidských životů týče – dějiny jsou toho důkazem. A pokud od nasazení lidských vojáků očekáváte efektivitu, musíte do jejich výcviku a vybavení investovat prostředky, které by přivedly k bankrotu i menší suverénní stát, a ani pak nemáte jistotu, že se vám vrátí živí a zdraví. Tak už to ve válce chodí. A nám tu na životech našich lidí všem velice záleží, slečno Asantová. Jejich smrt by totiž představovala značnou hospodářskou újmu Redmarku, nemluvě o tom, jakými nočními můrami by jistě trpěli vaši akcionáři.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psí vojáci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.