The Fever

Copyright © Megan Abbott, 2014

Translation © Radka Knotková, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-676-6

.

Pro mého bratra, Joshe Abbotta

Mezi touhu

a křeč…

se snáší stín.

— T. S. Eliot

…v každém nepořádku [je] skrytý řád.

— Carl Jung

Předtím

„Poprvý se ti ani nechce věřit, jak hrozně to bolí.“

Deenie se klepou nohy, ale snaží se to skrýt, kolena tiskne k sobě, zpocené ruce položené na stehnech.

Čeká s ní ještě šest holek. Pár si tím už v minulosti prošlo, ale většina jich je jako ona.

„Slyšela jsem, že někdy se ti pak chce i zvracet,“ říká jedna z nich. „Znám holku, s kterou to seklo. V polovině museli přestat.“

„Jen to trochu pálí,“ řekne jiná. „Člověk je potom několik dní rozbolavělej. Napotřetí to už prej ani necejtíš.“

Jsem na řadě, pomyslí si Deenie, pár minut a jsem na řadě.

Kéž by si to bývala odbyla už loni, před ostatními. Jenže tenkrát si myslela, že to bude bolet, a nikdo jiný to za sebou ještě neměl, aspoň ne nikdo, koho znala.

A teď je skoro poslední.

Když Lise vyjde ven, tvář zkřivenou, ruce přitisknuté k žaludku, neřekne ani slovo, prostě si jen sedne, dlaň u pusy.

Deenie si je celkem jistá, že teď přijde na řadu ona.

„Není se čeho bát,“ říká Gabby a podívá se na ni. „Já se nebojím.“

Vezme Deenie za ruku a pevně ji sevře, prsty zabořené do Deeniiny dlaně, sepnuté ruce přimáčknuté k Deeniiným nohám, aby se přestaly klepat, aby jí bylo líp.

„Jsme v tom spolu,“ dodá a Deenie se na ni podívá, na její černé oči, jejich neochvějný pohled.

„Jasně,“ řekne a přikývne. „A vůbec, jak strašný to může bejt?“

Dveře se otevřou.

„Deenie Nashová,“ ozve se hlas.

O čtyři minuty později ji štípe ve stehni a jde na ni závrať, ale má hotovo. Je po všem.

Když vychází ven, botami škobrtá o koberec a nohy má jako z olova. Připadá si malátně, trochu přiopile.

Všechny holky se na ni dívají, Gabby se zasmušilým výrazem plným očekávání.

„Nic to není,“ řekne Deenie a zakření se. „Ono to… nic to není.“

1. Úterý

Nejdřív se zdálo, jako by se židle u Liseiny lavice houpala. Deenie na ni upírala oči, sledovala ten pohyb. Dělalo se jí z něj trochu špatně. Něco jí připomínal.

Napadlo ji, jestli Lise není kvůli testu nervózní.

Deenie se včera večer učila dlouho do noci, zalezla si s laptopem pod peřinu, celé hodiny tam ležela a civěla na rovnice.

Nebyla si jistá, jestli by to šlo označit zrovna za učení, ale jak si prsty poklepávala na spodní ret, oči suché od záře monitoru, cítila se líp. Odněkud z jejích šatů vanul nepříjemný pach, pižmový a cizí. Chtěla se osprchovat, ale táta by ji mohl zaslechnout a divit se, co se děje.

Dvě hodiny předtím byla v práci, spouštěla hroudy těsta do stroje a vmačkávala je do čtvercových pánví vymazaných olejem. Zastavily se u ní Lise a Gabby a objednaly si tlusté pizzové špalky, i když je varovala, ať to nedělají. Ukázala jim plastovou vaničku s rozpuštěným máslem, která od rána ležela u rozpálených trub. Jak jím obsluha ty špalky potírá a že to máslo vypadá jako mýdlo nebo žluklý sýr.

Když odcházely, v ruce papírové sáčky se spodkem umaštěným od oleje, popadla ji touha jít s nimi, ať už šly, kam chtěly. Byla ráda, že je vidí pohromadě. Gabby a Lise byly její nejlepší kamarádky, ale vždycky se zdálo, že být jen jedna s druhou jim není příjemné.

Sean Lurie si u trub píchnul pozdní příchod. Chytil svoje dlouhé železné rukojetě k pánvím a začal si z ní dělat legraci. Kvůli elegantnímu holčičímu oblouku, který její ruka opisovala, kdykoli do ní brala hrudku těsta, jako by chytala kotě. Kvůli tomu, jak prý vyplazuje špičku jazyka, když těsto roztahuje.

„Jako moje mladší sestra,“ škádlil ji, „když si hraje s plastelínou.“

Chodil do čtvrťáku na Panně Marii, hvězdě mořské, a byl hodně vysoký, s rozcuchanými černými vlasy. Nikdy nenosil čepici, natož síťku do vlasů a měl ve zvyku vrhat křivé úsměvy, až si z toho Deenie uvazovala zástěru víc natěsno, upravovala si čapku.

Od horkých pecí mu zářila pleť.

Jí pot nevadil. Pot k tomu patřil.

Jako její bratr po hokeji, tmavé vlasy mokré a obličej lesklý, dělala si z něj kvůli tomu srandu, ale byla to podoba života, u níž člověk chtěl být.

Tak docela nevěděla, jak se přihodilo, že o hodinu později seděla v Seanově autě a po půl hodině už parkovali na montroské, hluboko v lesích Binnorie.

Ještě o tom nikomu nepověděla. Dokonce ani Gabby ne. Ani Lise.

Odjakživa slýchala, že člověk pak vypadá jinak.

Ale jen poprvý, tvrdila Gabby, která to dělala jen dvakrát. Asi aby sis to zapamatovala. Deenie nechápala, jak by kdy mohla zapomenout.

Podíváš se pak do zrcadla, řekla Gabby, a vůbec to nejsi ty.

Jenže Deenie jí moc nevěřila. Znělo to jako jedna z těch věcí, které vám lidi navykládají, abyste věčnost čekali s něčím, co všichni ostatní stejně dávno dělají. Nechtějí vás u sebe v klubu.

A přesto když se po návratu domů podívala v koupelně do zrcadla, došlo jí, že Gabby měla pravdu.

Zčásti to bylo v očích – něco se v nich přimhouřilo, něco mírně pohaslo – ale hlavně v ústech, která působila křehce, zhmožděná a už napořád otevřená.

Její ruce se zahákly o okraj umyvadla, oči spočinuly na tátově vodě po holení, téže tmavě zelené lahvičce, kterou používal celý její život. On byl taky na rande, uvědomila si.

Potom si vzpomněla, že ona na rande vlastně nebyla.

Jak se teď Deenie ve třídě tohle všechno honilo hlavou, dělalo jí problém se soustředit a pohupování Liseiny židle ani chvění lavice rozhodně nijak nepomáhalo.

„Lise,“ zvolala paní Chalmersová. „Přestaň, otravuješ ostatní.“

„Už je to tady, už je to tady,“ vyšlo z Liseiny drobné růžové pusy hluboké zavrčení. „Uh-uh-uh.“

Ruce jí vyletěly vzhůru, popadly hrdlo, její tělo sebou trhlo do strany.

A pak jednou ranou – jako kdyby se školní fotbalista rozmáchl masitým předloktím a mrsknul jí – se lavice převrátila a s rachotem šla k zemi.

A Lise spolu s ní. Otočenou hlavou práskla o dlaždičky, jasně rudou tvář obrácenou vzhůru, ústa kypící pěnou.

„Lise,“ vzdychla paní Chalmersová, příliš vepředu, než aby na ni viděla. „Co máš prosím tě za problém?“

***

Eli Nash stál u své šatní skříňky, po začátku hodiny, a dlouze se na tu textovku díval, na fotku, která s ní přišla. Nahé břicho nějaké holky.

Pro tebe, Eli xxxx!

Číslo nepoznával.

Nebylo to poprvé, kdy něco takového dostal, ale pokaždé ho to překvapilo. Zkoušel si představit, na co myslela, ta dívka bez tváře. Purpurovými nehty se dotýkala vršku svých kalhotek, taky purpurových, s velkými bílými puntíky.

Neměl ponětí, kdo to je.

Chtěla, aby jí odepsal, pozval ji domů? Propašoval ji k sobě do pokoje a roztahoval jí roztřesené, poddajné nohy, dokud nebude uvnitř?

Párkrát už přesně tohle udělal. Pozval je domů, propašoval k sobě do pokoje. Ta poslední, druhačka, které nikdo neřekl jinak než Borka, po tom brečela a pak se mu vyzvracela do odpaďáku. Přiznala, že z nervozity vypila čtyři piva, než přišla, ale stejně, dala nohy, kam měla? Měla u toho být hlasitější?

Potají si přál, aby bývala byla tišší.

Od té doby dokázal myslet jen na svou sestru, kterou od něj dělila jedna jediná zeď. A na to, jak doufá, že Deenie takovéhle věci nedělá. S klukama jako on.

Takže kdykoli teď nějakou takovou textovku dostal, neodpovídal.

Cítil se ale trochu osaměle.

Večer předtím byli kamarádi na mejdanu a on zůstal doma. Že si s rodinou udělá večer plný blbostí v televizi a stolních her pokrytých plísní, jak ležely v suterénu. Ale Deenie byla pryč a táta měl plány.

„Co je zač?“ zeptal se, když viděl, že jeho otec má na sobě svůj svetr na randění, tmavošedé véčko pro seriózního muže.

„Milá ženská, hrozně chytrá,“ odpověděl. „Snad s ní udržím krok.“

„Udržíš,“ řekl Eli. Táta byl ten nejchytřejší učitel ve škole a nejchytřejší chlap, jakého znal.

Když jednou Eli propašovával z pokoje holku, načapal ho, tak trochu. Když si na chodbě v horním patře narovnávala ramínko od tílka, táta do ní skoro vrazil. Podíval se na Eliho a pak na ni a ona se podívala na něj a usmála se, jako by ji zvolili královnou školního plesu, což taky zvolili.

„Dobrej, pane Nashi,“ pípla. „To neuhodnete. Letos jsem v chemii měla skóre osmdesát pět.“

„To je skvělé, Britt,“ řekl, oči upřené jinam. „Vždycky jsem věděl, že máš na víc. Jsem rád, že mi neděláš ostudu.“

Eli pak zavřel dveře a pustil si hudbu, jak nejhlasitěji to šlo, a doufal, že si s ním táta nepřijde promluvit.

Nepřišel.

***

V Drydenu měli tu nejzataženější oblohu ve státě, větší část roku bílou a jinak tak nějak ocelově šedou, rozbíjenou jasnými záblesky tajemného slunce.

Tom Nash tu žil dvacet let, přestěhoval se sem s Georgií to léto, kdy si udělali aprobaci a ona dostala za úkol založit v distriktu nový úřad pro speciální pedagogiku.

Jako spousta dlouhodobých přesazenců pociťoval i on nekomplikovanou hrdost přivandrovalého rodáka, ale obohacenou o neutuchající úžas, jaký opravdový rodák nikdy nepoznal.

Na vrcholu sytě bílé únorové prázdnoty, kdy žáci nasazovali rozmrzelý výraz, obličeje nazelenalé jako mech, který všem lemoval suterény, jim říkal, že Dryden je výjimečný. Že on sám vyrostl v arizonské Yumě, nejslunnějším městě Spojených států, a v životě se nepodíval vzhůru, dokud jednou neodjel na letní tábor a neuvědomil si, že nebe tam nahoře přece jen je a že překypuje tajemstvím.

Děcka z Drydenu na tom samozřejmě nic tajemného neviděla. Nechápala, jak moc je to všechno utváří, ponechává jim možnost prožívat síly, které dalece přesahují jejich chápání, dlouho poté, co pominul čas pohádek pro děti. Jak se městem žene počasí, chodí na ně s kroupami, blesky, nečekanými návaly mraků i slunce jako nikde jinde, kam kdy zavítal. Někdy, když se přes teplé vody jezera proháněl zimní vítr, všechno nevysvětlitelně protnuté sluncem, dorazili do školy, tváře obalené ledem, vyjevení a rozzáření. Jako kdyby říkali: Koukněte na to, koukněte na to. Je mi šestnáct a nudím se a život je mi ukradený, ale moje oči najednou vidí, na chviličku, vidí tohle.

První rok, kdy tu s Georgií bydleli, to pro ně oba bylo jako rébus. Každý večer po návratu domů se rozhlíželi kolem, zalití oparem pouličních lamp, roztřesení v sychravu, kdysi červenohnědou pleť oslnivě bílou, a žasli nad tím vším.

Georgia, těhotná s Elim, nadpřirozeně krásná díky změnám, které její tělo podstupovalo, dospěla k závěru, že to není opravdové město, ale mlžná představa města. Předměstský Brigadoon, říkávala.

Nakonec – ačkoli jemu to připadalo jako zničehonic – se něco změnilo.

Jednou odpoledne před dvěma lety přišel domů a našel ji, jak sedí sama u stolu v jídelně a popíjí skotskou ze zavařovačky.

Žít tady, prohlásila, je jako žít v dědkově botě.

Pak se na něj zadívala, jako by doufala, že řekne něco, díky čemu jí to nebude připadat jako pravda.

A jeho vůbec nic nenapadlo.

Zanedlouho se dozvěděl o tom poměru, který trval už rok, a že je těhotná. O tři dny později o dítě přišla. Tom ji vezl do nemocnice, zatímco jí po nohou stékala krev a její ruce ho pevně svíraly.

Teď se s ní vídal asi čtyřikrát ročně. Odstěhovala se až do Merrivale, kam za ní Eli a Deenie jezdili na jeden víkend měsíčně a celých deset dní každé léto, načež se vraceli opálení a plní energie a užíraní špatným svědomím, sotva ho spatřili.

Někdy, stravovaný nepříjemnými myšlenkami uprostřed noci, míval pocit, jako by své manželce nikdy doopravdy neporozuměl, a možná ani žádné jiné ženě.

Kdykoli si myslel, že porozuměl Deenie, jako by se změnila.

Táto, tuhle hudbu já neposlouchám.

Táto, já už do obchoďáku nechodím.

Poslední dobou jako by i její tvář vypadala jinak, jako kdyby zmizela ta panenkovská ústa, která mívala. Ta taťkova holčička, která se mu kdysi škrábala na nohu, obličej natočený k němu. Která hodiny sedávala v jeho koženém křesle na čtení, hlavu skloněnou nad jeho dětskými knížkami o řecké mytologii, tudorovských králích a podobně.

„Jedu busem,“ řekla dnes ráno, napůl venku ze dveří, a její vytáhlé nohy v teniskách se otočily.

„Klidně tě odvezu,“ nabídl se. „Jdeš hrozně brzo.“

Dřív než on nebyla Deenie na snídani už od deseti let, kdy se snažila chovat jako dospělá a dělávala mu v topinkovači vafle se sirupem, které si pak celý den sloupával z patra.

Eli chodil na šestou ráno na hokejový trénink a on měl projížďky s Deenie rád. Byly to jediné chvíle, kdy mohl nakouknout do toho nejasného, pubertálního holkovství v její hlavě. A těšit se z příležitostného úsměvu, dělat špatné vtipy o její hudbě.

Občas, po schůzkách jako ta, na níž byl včera večer, se suplující učitelkou, která byla tři měsíce rozvedená a většinu večeře mluvila o své umírající kočce, byla myšlenka na projížďku s Deenie tím jediným, co ho ráno dostalo z postele.

Ale ne dnes ráno.

„Musím se učit na písemku,“ řekla a vyrazila ze dveří, aniž by se ohlédla.

Někdy, během těch bezútěšných uprostřed-nocí, se potají trápil obavami, které nikdy nevyslovil nahlas. Že se ze tmy vynořili démoni, vynořili se z té slavné drydenské mlhy, která se městem valila, a zmocnili se jeho nádherné, chytré, laskavé manželky. A příště si přijdou pro jeho dceru.

2.

Deenie nemohla Lisein výraz dostat z hlavy.

Záda na zemi prohnutá, oči vytřeštěné dokořán jen pár vteřin poté, co upadla.

„Co tady dělám?“ zašeptala, víčka urputně rozmrkaná, nohy divně pokřivené, sukni vyhrnutou až k pasu, pod ní svítivé spodní prádlo, a do toho všeho hluk na chodbě, jak tam paní Chalmersová volala o pomoc.

Museli přispěchat dva kluci a pan Banasiak ze třídy odnaproti, než se s jejich pomocí postavila na nohy.

Deenie se dívala, jak ji odvádějí po chodbě pryč, jak má hlavu položenou na svalnatém rameni Billyho Gaughana, dlouhé vlasy obalené prachem z podlahy.

„Ne, Deenie,“ řekla paní Chalmersová a pevně ji chytila za rameno. „Ty zůstaneš tady.“

Ale Deenie nechtěla zůstat. Nechtěla se přidat k holkám, které si šuškaly u šatních skříněk a sápaly se po ní, ke klukům pozorujícím, jak Lise zahýbá za roh, sukni vzadu vykasanou skoro až nahoru, nohy navzdory studenému počasí holé, kalhotky jako neonovou světlici.

Zapadla na dívčí záchodek, kde si všimla, že po včerejšku ještě trochu krvácí. Při chůzi si připadala divně, jako kdyby se část jejích vnitřností přesunula. Jet s tátou do školy prostě nemohla. Co kdyby si něčeho všiml? Měla pocit, že si něčeho všimli úplně všichni.

Dost to při tom bolelo a pak ten pohled náhlého překvapení v Seanově tváři, když pochopil. Když nemohla zatajit, co je a není, co evidentně nikdy předtím nedělala – jen z toho pomyšlení si teď musela zakrýt obličej, ruku studenou a malíček rozechvělý.

Mělas mi to říct, prohlásil.

A co jako.

Otevřela dveře od toalet a rychle vyrazila zalidněnou chodbou pryč.

„Deenie, něco se ke mně doneslo.“ Byla to Gabby, přikradla se k ní zezadu ve svých teniskách se třpytkami. Nikdy ani nezavrzaly. „O tobě.“

Její obličej jako by překypoval čerstvým věděním, ale nebylo možné, aby to věděla. Sean Lurie chodil na Pannu Marii, hvězdu mořskou. Nebylo možné, aby to lidi věděli.

„Užs slyšela, co se stalo Lise?“ opáčila Deenie a otočila se k ní čelem.. „Byla jsem u toho. Viděla jsem to.“

Gabby povytáhla obočí a přitiskla si učebnice k hrudi.

„Co tím myslíš? Co tím myslíš,“ zopakovala. „Povídej.“

Nejdřív ji na ošetřovnu nehodlali pustit.

„Deenie, ještě ani nedorazila její matka,“ odsekla paní Harrisová, vedoucí něčeho, co se jmenovalo „řízení provozu“.

„Táta mě poprosil, ať se za ní podívám,“ zalhala Deenie a Gabby vedle ní přikývla.

Lest zabrala, i když Gabby, neobdařená výsadou „můj táta je učitel“, z toho nic neměla a okamžitě musela na druhou hodinu.

„Všechno zjisti,“ zašeptala, když ji paní Harrisová mávnutím ruky vyháněla ven.

Dveře na ošetřovnu byly dokořán a Deenie uslyšela, jak ji Lise volá jménem. Všichni ji slyšeli, učitelé zaražení u svých dopisních schránek.

„Deenie,“ vykřikla Lise. „Co jsem udělala? Udělala jsem něco? Kdo mě viděl?“

Nakoukla otevřenými dveřmi dovnitř a spatřila ji, jak leží zhroucená na vyšetřovacím lehátku, rty opentlené zasychající pěnou, jednu botu pověšenou na špičce nohy. Neměla na sobě punčocháče a její nohy byly poseté husí kůží a bělejší než papírová pokrývka pod nimi.

„Ona… ona mě kousla.“ Sestra Tammy si držela předloktí, které vypadalo vlhce. Pracovala tam krátce a školou kolovaly drby, že jeden atlet ze čtvrťáku z ní hned první den vymámil dvanáct tablet s kodeinem na svoje rozbolavělé koleno.

„Deenie!“ Lise škubla hlavou, popadla okraj lehátka pod svými stehny a sestra Tammy se k ní znovu vrhla, aby jí pomohla.

„Deenie,“ řekla Lise. „Co se se mnou stalo? Vykládaj si o tom lidi? Viděli, co jsem udělala?“

Slyšela, jak paní Harrisová venku s někým o něčem mluví, jak se k ní přidává přísný, suverénní hlas zástupce ředitele.

„Ne,“ odpověděla Deenie. „Ani omylem. Seš v pohodě?“

Ale Lise zjevně nebyla schopná se soustředit a ruce se jí před tělem podivně kolébaly, jako kdyby dirigovala neviditelný koncert.

„Já… já…,“ zakoktala, oči plné zděšení. „Smějou se mi?“

Deenie chtěla říct něco povzbudivého. Za chvíli měla dorazit Liseina matka, i za nejlepších okolností mírně hysterická, a tak si přála pomoct, dokud to šlo.

„Ne. Všichni ale viděli, že máš na spoďárech Hello Kitty,“ zmohla se s úsměvem. „Kluci se teď za tebou jen pohrnou.“

Když vycházela ven, jako by se do ní vsáklo cosi studeného. Pocit, že s Lise je něco špatně, ale to špatné se zdálo velké a nebylo je k čemu přirovnat. Deenie věděla, jak Lise vypadá, když má kocovinu, mononukleózu. Vídala kamarádky, jak po fotbalu zvrací za nakládací rampou nebo omdlévají při tělocviku, těla nabitá prášky na hubnutí a cigaretami. Viděla Gabby, jak po darování krve odpadla na dívčích záchodcích. Ale to působilo jinak, jako součást nějakého jiného, menšího světa.

Lise, rozvalená na podlaze, pusu otevřenou, jazyk vyplazený, vůbec nevypadala jako holka.

Musel to být optický klam, pomyslela si.

Když se na ni dívala, na tu doširoka otevřenou pusu, na chviličku se jí zdálo, že vidí, jak uvnitř Lise něco visí, cosi černého, jako polapený netopýr.

***

„Pane Nashi,“ pípla Brooke Camposová, „můžu na ošetřovnu? Jsem rozrušená.“

„Copak tě rozrušilo, Brooke?“ odvětil Tom. Hrstka žáků se na židlích ošila. Něco se přihodilo a jemu bylo jasné, že se z toho všichni pokusí těžit.

„Jde o Lise. Byla jsem u toho a není úplně snadný to pojmout.“

Dva atleti v zadních lavicích potlačili řičivý smích. Takoví ti, kteří jako by do školy chodili jen pro případ, že z dívek jako Brooke, věčně opálených a nacpaných v těsném tričku, co se jim celý den sune po břiše nahoru, omylem (anebo ne?) vyleze nějaký dvojsmysl.

„Co je s Lise?“ zeptal se a odložil křídu. Lise Danielsovou znal už od chvíle, kdy jí bylo deset a začala chodit k nim domů, motat se kolem Deenie, courat se za ní z jedné místnosti do druhé. Někdy byl ochotný přísahat, že ji slyší funět jako štěně. Tenkrát to ještě byla malá baculatá uličnice, než jí zmizelo nalité červenčí bříško a ona se změnila, zdánlivě přes noc, v neuvěřitelnou krásku s velkýma laníma očima a ústy, která vypadala napořád otevřená.

Nic o ní vlastně nevěděl, jen že hraje na flétnu, neustále má odřená kolena od fotbalu a vedle jeho úžasné komplikované holčičky a její ještě komplikovanější kamarádky Gabby působí dost nepatřičně.

Před čtyřmi lety se Gabbyin otec, sjetý kokainem, vrhl s tesařským kladivem na manželčinu acuru. Když se ho pokusila zastavit, kladivo ji švihem dolů trefilo, roztrhlo jí obličej a zajelo do hrdla.

Zotavila se, ale všichni studenti z místní vysoké, kde přednášela, jí za zády přezdívali Zjizvená tvář.

Otec si odseděl sedm měsíců a teď prodával nemovitosti v sousedním okrese a čas od času zaskočil na nevítanou návštěvu.

Na školních chodbách to Tom jasně viděl: Z Gabby vyzařoval půvab zkušenosti, jako ze zlé královny, která za sebou táhne zkrvavenou vlečku.

Nebylo snadné představit si, jak dívky jako Gabby a dívky jako Brooke Camposová, prsty zrohovatělé od neustálého esemeskování, nebo i Lise s ochmýřenými tvářemi kráčí po stejných chodbách.

„Pane Nashi,“ řekla Brooke a převalovala v puse pero, jako by jí nebylo milé o tom přemýšlet, „byl to hroznej šok.“

Zkusil to podruhé. „Tak cos slyšela, že se Lise stalo?“

„Měla v algebře Jacksona,“ oznámila Brooke s vykulenýma očima.

Atlety znovu popadl záchvat smíchu.

„Myslíš jacksonovský záchvat?“ zeptal se a přimhouřil oči. „Vážně?“

Jaymie Hurwichová, groteskní šprtka, která ustavičně škemrala o lepší známku, se vepředu nepohodlně zavrtěla na židli, ruku zvednutou.

„Je to pravda, pane Nashi,“ pípla. „Já to neviděla, ale slyšela jsem, že měla pěnu u pusy jako pes. Mýmu psovi se to taky jednou stalo.“ Odmlčela se. „On pak umřel, pane Nashi.“

Podíval se na Brooke, na ně na všechny, a cosi v hrudi se mu proti jeho vůli sevřelo.

Snažil se přijít na něco, co by řekl.

„Takže…,“ ozvala se Brooke a nesměle vstala ze židle, „můžu teda na tu ošetřovnu?“

Po druhé hodině našel Deenie, jak je skoro až po pas zalezlá ve své šatní skříňce a hledá učebnici.

„Zlato, co je s Lise?“ zeptal se, ruku položenou na jejích zádech.

Pomalu se otočila, jednu paži stále zabořenou uvnitř.

„Nemám páru, tati.“

Chvíli se mu vyhýbala pohledem, očima zalétávala k dětem, které procházely kolem.

„Ale vidělas to?“

„Tati,“ řekla a vrhla na něj ten pohled, z nějž ho už od jejích čtyř let bolelo u srdce. „Teď o tom nechci mluvit.“

Teď znamenalo tady: Tatí, ve škole né.

Což znamenalo, že ji musel nechat odejít po chodbě pryč, tmavý culík rozhoupaný sem a tam, hlavu kradmo sklopenou, na šíji shrnutou červenou kapuci, která jí pomáhala se schovat.

3.

Eli Nash měl být ve třídě. Trénink už dávno skončil, ale on pořád opisoval kruhy na tréni nkovém kluzišti za školou. Nikde ani hlásku, s výjimkou slabého hukotu chladicích cívek.

Zvedl hlavu a spatřil v knihovně Gabby Bishopovou. Byla přimáčknutá k okenní tabulce, zády k němu, jako motýl ve vitríně.

Deenie a Gabby a Lise. Trio Grande. Ustavičně schoulené u sebe, ušeptané, taková ta blízkost, která ho zajímala. Říkal si, jaké to asi je. On se s kamarády nikdy nechoulil, i když musel uznat, že svým způsobem to vlastně dělali neustále, při hokeji.

Někdy to bylo otravné. Že ty tři jsou v domě jako nějaký malý hlouček. Večer je slýchával přes zeď, jak se smějí.

Poslední dobou k nim Lise a Gabby nechodily tak často, anebo si toho jen přestal všímat. Pokaždé měl ale divný pocit, když se holky smály a on netušil proč. Někdy to bylo, jako by věděly spoustu věcí, o nichž Eli nic netušil.

Jindy si říkal, jestli vědí aspoň něco.

O klucích nevěděly, aspoň si to myslel. Přinejmenším ne ty věci, které si přál, aby jeho sestra znala. Občas ji nachytal, jak se dívá na Ryana Denninga nebo na toho kluka, co vyhrál souboj kapel. Ten zasněný výraz v její tváří, důkaz všeho, co cítila, její obličej zcela otevřený. Asi si představovala velkou lásku a romantiku. Neuvědomovala si ale, co vidí oni, když se na ni podívají: holku, rty pootevřené, hlavu lačně zakloněnou. Viděli: Můžem. Jdem na to.

„Nashi,“ ozval se hlas.

Eli vzhlédl a spatřil A.J.e, kapitána týmu, s baseballovou čapkou vraženou do čela, tak, aby skryla jeho cigaretu.

„Ty vole,“ řekl, „o všechnos přišel. Pěkně jsem si dneska očíhnul zadek Lise Danielsový.“ Pohodil hlavou směrem ke škole. „Tak jdem. Kdo ví, co bude dál?“

Eli cítil, jak ho v plicích bolí chlad. Byl to dobrý pocit, být tady, a už jen pohled na A.J.e ho unavoval. Všechna ta snaha, sklopený kšilt, nezapnutá bunda. Úšklebek.

„Ech,“ řekl. „Zatím ne.“

A.J. se zazubil. „Jasný,“ řekl.

Eli přikývl, odpíchl se na bruslích, poodjel dozadu.

„Pozdravuj ode mě ségru,“ zavolal za ním A.J.

Eli se ohlédl a ucítil, jak se bruslí zachytil o spadlou větev.

***

V knihovně, vyhřívaném skleníku s výhledem na úzkou říčku zhoustlou bahnem, bylo ticho.

Deenie našla Gabby za šedou hradbou počítačů u protější zdi. Seděla na zemi, teniskami opřená o vysoké slovníky v nejnižší polici, kolena ohnutá.

Jako vždy u ní z každé strany seděla jedna holka, jako zarážka na knihy.

Po její pravici se krčila, ve své obvyklé pozici, Kim Courtová s masivními rovnátky a šuškala jí do ucha.

A po levici seděla Skye Osbourneová, blonďaté vlasy přehozené přes zplesnivělé atlasy za jejími zády. Poslední dobou byla Skye pořád nablízku, ta pavučina vlasů, ty dlouhé kudlančí rukávy.

Když Deenie uviděly, zvedly hlavu.

„Tak co ti řekli?“ zeptala se Gabby a prsty si poklepala na ret.

„Nic jsem nezjistila,“ odpověděla Deenie a sklouzla na podlahu vedle Kim.

Zatoužila, aby tam byly jen ona a Gabby. Nikdo, kdo by je poslouchal, kdo by jim bránil popovídat si o Lise samy.

Na tomhle místě se scházívaly nejraději. Působilo skrytě, zapomenutě. Encyklopedie světa vydané v osmdesátých letech, se zlatými písmeny. Pach starého lepidla a drolícího se papíru, zátěžový koberec, o který si pokaždé spálila ruce.

Ten kout jí připomínal něco, co dělala jako malá holka, stavěla doupátka a skrýše. Jako kluci a jejich pevnůstky. Eli a jeho kamarádi, jak hromadí polštáře z pohovky, hrají si na ostrostřelce. U holek se tomu neříkalo pevnůstky, i když to bylo jedno a totéž.

Právě zde na sebe Deenie a Gabby poprvé doopravdy promluvily, v prváku, obě schované tady vzadu, hlavy sklopené nad stejným titulem (něco o andělech, protože nic jiného tehdy nečetly). Vrhaly na sebe kradmé pohledy, usmívaly se.

„Viděla ses s ní před školou?“ zeptala se Deenie Gabby.

„Ne, přišla jsem pozdě,“ řekla. „Skye nemohla najít tašku.“

„Je těhotná?“ zašeptala Kim, jazyk vyplazený mezi odrátovanými zuby.

„Cože?“ řekla Deenie. „Ne, jasně, že ne.“

„Těhotný ženský omdlívaj furt,“ prohlásila Kim, povytáhla si punčocháče a přisunula se ke Gabby, jak blízko to jen šlo, aniž by jí přistála v klíně.

„Není těhotná,“ řekla Deenie. Pak, ke Gabby: „Přijela její máma a odvezla ji domů.“

Gabby přikývla, pohled upřený na svoje ruce, v nich sevřený sešit. Deenie věděla, že i ona si přeje, aby byly samy. Už od toho prvního týdne školního roku, v prváku, bylo těžké zastihnout ji o samotě – přinejmenším ve škole, kde na ní holky visely jako ozdoby na stromku.

„Copak můžem jít na hodinu, když se tohle děje?“ řekla Kim. „Měly bysme skočit k ní domů.“

„Bylas u ní vůbec někdy?“ zeptala se Deenie. Kim a Lise byly v jejich partě kamarádek jasným protikladem. Kim, o rok mladší, plná nelítostné druhácké ctižádostivosti, se dychtila zavděčit, nabízela svezení autem, drahé oční stíny čmajznuté matce, bezplatné dárkové poukazy z brigády v nákupním centru. Byla to taková ta holka, s níž se člověk kamarádí, protože proč ne. Pravý opak Lise, kterou Deenie znala od třetí třídy, s níž si vyměňovala oblečení, i spodní prádlo. Před třemi dny jí dokonce pomohla uvolnit zaklíněný tampon, zatímco Lise se celou dobu smála a kroutila pánví, aby přiložila ruku k dílu.

Takhle tedy věděla, že Lise není těhotná. Takhle a z dalších důvodů, jako třeba že je pořád ještě panna, z větší části.

„Hlavní je,“ řekla Deenie, „že nás nenechají jen tak odejít ze školy.“

„Třeba měla alergickou reakci,“ prohodila Skye a zamyšleně si shrnula vlasy k tváři. „Ty je nemíváš?“

Všechny se podívaly na Kim, která byla alergická na všechno a měla kvůli tomu ve školní bezpečnostní příručce vlastní stránku. Ořechy, vejce, pšenice, droždí, měkkýši, i několik druhů papíru.

„Podle mě to nebylo tím,“ řekla, neochotná se o svém zvláštním statusu bavit. Pak se otočila ke Gabby, oči doširoka vyvalené. „Ježíši, třeba to nějak souvisí s tamtím klukem.“

Deenie se zarazila. „S jakým klukem?“

„Však víš,“ řekla Kim a zasunula bradu, ztišila hlas. „Ty nevíš?“ Rty se jí leskly, jako tenkrát, když dostala sestřino auto a mávala klíčky na všechny kolem, jako by něco měnily. „Ona ti to neřekla?“

„Žádnýho kluka nemá,“ řekla Deenie. „Přestaň si vymejšlet.“

Klukařka, tuhle přezdívku si Lise vysloužila od slečny Enrightové, angličtinářky. Ale kdo by jí to měl za zlé? Kluci se na ni nikdy ani nepodívali, dokud se najednou nezačali dívat všichni. Loni v létě si na grilovačku k oslavám čtvrtého července vzala bílé plavky se zapínáním na bambusové kroužky a něčí starší bratr, který chodil na vysokou, jí začal říkat La Lise, a dokonce jí poslal e-mail s písničkou, kterou o ní a jejích lís-avých bikinách složil.

Liseina matka by jí nikdy nedovolila s ním chodit, ale v ostatních klucích to něco probudilo, v nich i v Lise, kterou jako by zachvátila horečka a ona se zničehonic rozhodla, že kluci jsou prostě super, všichni do jednoho.

Potom se zapřisáhla, že už to svoje dětské sádýlko nikdy nenabere zpět, a tak každé ráno okusovala petržel a upíjela bažinatý zelený koktejl z termosky. Jinak to nešlo, protože máma ji večer co večer nutila vypít celou sklenici podmáslí a ona si byla jistá, že je nabité tukem, ať si máma říká, co chce. Nejspíš chce, abych byla tlustá, tvrdila, protože furt peče bábovku, a to přitom ví, že se po ní můžu utlouct.

„Netvrďte mi, že se to k vám nedoneslo,“ řekla Kim a pohlédla na Gabby, pak na Skye, která podle všeho vůbec neposlouchala, prsty roztančené na krajkovém lemu své bohatě vrstvené sukně, vintage a vyumělkované.

Gabby zavrtěla hlavou. „Lise s nikým nechodí,“ prohlásila a zadívala se na Deenie.

„Fajn,“ řekla Kim, na rtech tajemný úsměv. „Ale já netvrdila, že s tím klukem chodí.“

„A jak by nějakej kluk moh za to, že omdlela?“ zeptala se Deenie. „Těhotná není.“

„Může za tím bejt spousta věcí, co nejsou těhotenství,“ řekla Skye, pohled stále upřený na svoje vlasy, propletené mezi prsty, které byly ověšené prsteny.

„Co jako?“ zajímala se Kim a s čerstvým elánem se vydrápala na kolena.

„Znala jsem jednu holku, která jednou něco chytila od nějakýho kluka, staršího, promotéra v jednom klubu,“ odpověděla Skye. „Měl velkej dům u jezera a dal jí takovýho super thajskýho špeka omotanýho červenou šňůrkou. Odjel na Filipíny a ona se probudila s bičenkou. To je sexuální parazit. Prostě si do vás zaleze.“ Natáhla se pro svou tašku, pošitou třásněmi. „Takže.“

Chvilku nikdo nic neříkal. Nějak se předpokládalo, že Skye se v těchhle věcech dá věřit. Byla to součást jejího tajemna. Ty bíle blond vlasy, jako přízrak holky z Kalifornie, a námořnický kabát ze second handu, náramky pundža a kovbojské boty ze zeleného vinylu. Sunny, teta umělkyně, u níž bydlela, ale s kterou se Deenie nikdy nepotkala a která učila ve sklářském studiu o tři města dál, prý Skye dovolila, aby u nich doma přespával její bývalý, i když mu údajně bylo šestadvacet, ale na druhou stranu toho vlastně taky nikdo nikdy neviděl. Povídalo se, že býval jedním z tetiných žáků, nebo i její přítel. Když se s ním Skye rozešla, nosila každý den do školy jeho kabát, dlouhý kožený svrchník, který jako by vypadl z Drsnýho Shafta, dokud ho jednou nerozcupoval příval zimního deště.

„Třeba to nemá s klukama nic společnýho,“ řekla Kim a znovu se k nim otočila, rty zkroucené. „Třeba je jí prostě jen blbě.“

Deenie vytáhla mobil a začala vyťukávat.

Vybrala emotikon [oči v sloup], poslala ho Gabby a její mobil okamžitě zazurčel.

Gabby na něj pohlédla a zazubila se. Kim se na ně tázavě podívala.

Nikdo nic neřekl a Kim těkala pohledem od jedné k druhé.

„No,“ řekla, vstala, znovu si povytáhla punčocháče, ty, co vypadaly úplně jako Gabbyiny oblíbené, se stříbrnými proužky. „Já si musím něco zařídit.“

„Zatím,“ prohlásila Deenie a všechny se za ní dívaly, jak odchází.

Deenie se uhnízdila vedle Gabby a opřela si hlavu o tu její.

Skye vstala, popadla svou tašku a Deenie se samým očekáváním vzedmula hruď. Konečně bude mít Gabby pro sebe.

Ale pak se zvedla i Gabby, ruku zavěšenou do Skyeina rámě, aby udržela rovnováhu.

„Měj se, Deenie,“ prohodila Skye, napůl na odchodu.

„Zatím, Deenie,“ řekla Gabby, na rtech omluvný úsměv. „Snad budeme mít příští pololetí společnou přestávku na oběd.“

„Jo,“ řekla Deenie a dívala se, jak míří pryč, jejich vlasy – Gabbyiny tmavé a Skyeiny barvy kosti – shodně rozhoupané, jejich metalické punčochy sladěné. Zase odešly společně. Což se poslední dobou stávalo často, jako minulý týden u jezera, a jindy. Odešly z místnosti a odešly od Deenie.

***

„Nashi, hejbni zadkem, ať už jsi ve třídě.“

Kouč Haller měl rudý obličej, jako rajče ostříhané na ježka. Táta tvrdil, že vypadá jako všichni kouči, které kdy potkal.

„Ano, pane,“ řekl Eli a zvedl se z lavice v šatně.

Měl strašně divný pocit, že je mu zároveň zima i vedro, jak venku trénoval na provizorním kluzišti, dal si horkou sprchu a škola se opět dmula nepřirozeným horkem, pod jehož náporem jako by celá budova úpěla.

Hodně dlouho civěl na ten obrázek v mobilu, na tu holku v purpurových kalhotkách. Něco na něm bylo.

A pak ta druhá věc. Něco, co ráno mimoděk zaslechl, o své sestře. Že ji někdo včera večer viděl, jak nastupuje do auta, s nějakým klukem. A pak tu byl A.J., ten jeho úšklebek.

To všechno, a pak ještě ty purpurové kalhotky v jeho mobilu, pleť té holky, zářivá jako pleť snad všech holek. Začínal si připadat trochu nepříjemně.

Někdy si přál, aby žádnou sestru neměl, i když Deenie miloval a pořád si vybavoval ten pocit, který ho popadl, když v páté třídě načapal malého Ethana, jak ji na školním hřišti shazuje z houpačky. A jak se čas jakoby zrychlil, dokud s tím klukem nepraštil o plot a neroztrhl mu bundu. Ten obdivný pohled, který na něj vrhla, jak rodiče předstírali, že se zlobí, ale on už tehdy věděl, že se nezlobí.

Teď bylo všechno dost jiné. Bývaly chvíle, kdy o ní musel uvažovat nejenom jako o Deenie, ale jako o holce, jejíž útlá tílka visí přes sprchový závěs. Jako barevné stuhy, jako šmrnc, jímž se o zápasech honosily roztleskávačky.

Někdy si přál, aby žádnou sestru neměl.

***

„Co že to Lise říkala?“ zajímalo Gabby, když se znovu potkaly, o přestávce. „Když ses s ní viděla?“

„Chtěla vědět, co se jí stalo,“ řekla Deenie. „Hrozně se bála.“

Nic víc si nepamatovala, tak rychle se to seběhlo. A teď se k jejím špatným pocitům přidaly Kiminy slizké narážky a Skye a její chladná rozvážnost. Nemyslelo jí to. Prostě se jí pořád vracel Lisein obličej, to, jak sebou její holé nohy škubly, když šla k zemi.

„Měly bysme se za ní skočit podívat,“ řekla Gabby a podrbala se na dlaních. „Zjistit, jak se jí vede.“

„To jako zmizet ze školy?“

„Jo.“

„Chytěj nás,“ řekla Deenie. „Tebe rozhodně.“ Za poslední měsíc byla Gabby po škole dvakrát, jednou proto, že se Skye kouřila v keramické dílně hřebíčkové cigarety, a podruhé, protože se vytratila ze školního areálu a odešla ke Skye domů, pár bloků odsud.

„Tak jdi ty. Ty se do průšvihu nedostaneš,“ řekla Gabby. „Tvůj táta by to pochopil.“

„Já ti nevím,“ prohlásila Deenie, bylo jí ale jasné, že půjde. Gabby měla pravdu. Někdo jít musel.

Autobus brzo dorazil do cíle a nikdo ji nezahlédl.

Lise bydlela s mámou v dvojdomku na Easter Way. Tolik let se s ní Deenie přátelila, a přesto tam trávila minimum času.

„Máma nemá ráda, když dělám randál,“ tvrdila Lise. Ony ale moc randálu nenadělaly. U Deenie doma většinou koukaly na filmy a polehávaly na posteli, poslouchaly hudbu a povídaly si o tom, jak jednou procestují Afriku nebo budou z ruky krmit trnuchy na Bora Bora nebo jezdit na arabských plnokrevnících někde na poušti.

Jenže Liseina máma bývala radši, když s ní Lise seděla doma, obzvlášť poslední dobou, kdy její dcera začala víc a víc vypadat jako ona sama, jako v těch sešitech s výstřižky, na nichž pózovala pro katalog Spiegel nebo obchodní veletrhy, vlasy barvy zlatého šelaku a prsa velikosti melounů.

„Ano, je to skvělá žena,“ řekl jednou Deeniin táta, když Lise navrhla, aby s její matkou chodil. „Opravdu skvělá.“

Řekl to velice zdvořile, jako když mu Deenie loni v létě ukázala ty dvojdílné plavky, které dostala od mámy. Pak je strčila dozadu do šuplíku a nikdy si je neoblékla.

„Pane Nashi, určitě by měla hroznou radost, kdyby si našla přítele,“ řekla Lise a pozorovala, jak se pan Nash usilovně soustředí na jejich anglické muffiny, na topinkovač, který pod ním rudnul a hučel.

„Lise,“ řekla Deenie později. „Ty sama ji sotva sneseš. Tak proč by ji měl snášet táta?“

Litovala těch slov, hned jak je pronesla.

Lise ale jen vzdychla, podmanivě, hezkou tvář posmutnělou.

„Když já bych chtěla, aby měla co dělat. Něco jinýho, než mi šmírovat profil na Facebooku.“

Když šla z autobusové zastávky, tři bloky od Liseina dvojdomku, měla dojem, že dělá správnou věc.

Než ale došla k hlavním dveřím, připadalo jí to jako strašná chyba. Jenže dala Gabby slib, a beztak se zdálo, že doma nikdo není.

Když zazvonila, dlouhou minutu se nic nedělo.

Pociťovala za čelem jakousi hutnou pochmurnost, pocit, že ví něco moc důležitého, aniž by tušila, co přesně to znamená. Připomnělo jí to ten den, kdy se máma rozhodla odstěhovat. Ten ranní klid, klíče od domu pohozené uprostřed kuchyňského stolu.

Táta celé hodiny odhazoval sníh z příjezdové cesty, z chodníku. Myslela si, že se už nikdy nevrátí dovnitř.

Zničehonic se dveře rozletěly. Stála v nich postarší žena, bílé vlasy ostříhané nakrátko, kabát napůl zapnutý, přes rameno nedbale přehozenou kabelku.

Deenie si byla celkem jistá, že je to Liseina babička, ale babičky kamarádek vypadaly všechny více méně jedna jako druhá.

„Ach!“ řekla ta žena poplašeně. „Copak tu děláš, zlatíčko?“

„Přišla jsem se podívat, jak se daří Lise,“ řekla Deenie. „Byla jsem u toho, když –“

„Ona tady není,“ vyhrkla žena, ruce neovladatelně roztřesené, v zarudlých prstech pevně sevřené klíčky od auta. „Odvezli ji do nemocnice. Zrovna tam jedu.“

Za ní byl vidět převrácený konferenční stolek a shrnutý kobereček. Vzduch čpěl ostrým pachem zvratků.

„Co se stalo?“ zeptala se Deenie vysokým tónem. „Kde je Lise?“

Klíčky jako by z ženiných rukou vyletěly. S rachotem spadly na betonovou verandu a obě se sehnuly, aby je sebraly.

Deenie slyšela, jak u toho ta žena těžce, rychle oddechuje. Vytrhla Deenie klíčky z ruky a zhluboka se nadechla.

„Drahoušku,“ prohlásila, ruce na Deeniiných ramenech, jako by jí bylo sedm, „vrať se do školy, ano?“

Než Deenie stačila cokoli říct, říct, co chtěla – Můžu jít taky? Musím jít taky –, žena už sbíhala po schodech a ke svému autu, jeho dveře otevřené dokořán.

Deenie se otočila a pohlédla do obývacího pokoje. Šmouha zvratků, roztržená latexová rukavice. Představila si, jak tam Lise leží, jak praštila hlavou o zem.

Lise ve třídě na podlaze, oči černé.

A najednou ucítila, jak se jí klepou kolena, jako kdyby od rána nic nesnědla. Už zase ten pocit, že na dnešku je cosi velkého, co přesahuje cokoli, o co by kdy stála.

Lise.

Člověk stráví hodně času čekáním, až život začne – její poslední rok nebo dva byly nejrůznějších prvních zážitků plné, všechno nové a děsivé a významné –, a on pak vážně začne a vy si uvědomíte, že to není nic, co byste očekávali nebo si přáli.

4.

Tom stál před studenty, v rukou butanové zapalovače, neschopný kohokoli zaujmout, ani Nata Dubowa, který dennodenně s láskou předváděl, jak moc toho ví, v garáži u rodičů si zařídil laboratoř, kde se natáčel při nejrůznějších chemických pokusech, a postoval to na internetu pod přezdívkou Nat Du-Wow.

Ačkoli na něj Nat ustavičně naléhal – jednoho dne si otevřel laptop přímo na katedře a div u toho nevrtěl ocasem –, on pokaždé tvrdil, že má zrovna moc práce, než aby se podíval, promiň. Ale doma si jednou večer jednu epizodu vyhledal a s překvapením zjistil, že je pod ní 400 komentářů a víc než 1200 lajků. Připadal si nesnesitelně starý.

Ale i Nat byl dneska rozptýlený, mluvil o epilepsii a elektrickém proudu a aurách.

„Pane učiteli, co když to byl tonicko-klonickej záchvat?“ vyhrkl a hlas mu přeskočil. „Ten vám může nadosmrti poškodit mozek.“

„Nate,“ řekl, „soustřeď se, ano?“

Ale i jemu dělalo soustředění potíže. Zašlo to až tak daleko, že procházel uličkami, lovil z paměti svoje nejlepší vtipy a škádlil Bailey Luovou kvůli klikyhákům, které si čárala na ruce, z čehož obvykle zrudla a zahihňala se.

Nic nezabíralo a Bailey si jen znepokojeně zírala na ruce, inkoust rozpitý od potu.

Sám cítil, že tohle zcela určitě nebude jeden z těch dnů, kdy by si celá škola vykládala o úžasných pokusech pana Nashe s gumovými medvídky a roztaveným chloridem sodným nebo mentoskami a dietní kolou.

A tak to vzdal, napařil jim test a díval se z okna, zatímco skučeli a stěžovali si, jejich hysterie vystřídaná nářkem na nespravedlnost a krutost učitelů.

On mezitím myslel na Lise, a jaké to musí být pro její matku, strachovat se. Sheila Danielsová se strachovala prakticky kvůli všemu: školním výletům k vodopádům, očkování, zvuku hydraulické vrtačky u studní.

Připomněl si, že nejspíš o nic nejde. Děvčata omdlévají, děti omdlévají, horečka s nimi umí zacvičit a stres taky. Některé z těch holek jako by vůbec nejedly, proplouvaly chodbami jako přízraky, při tělocviku se hroutily pod tribunami. Nebylo toho moc, co by za svou dvacetiletou kariéru středoškolského učitele nezažil.

Po čtvrté hodině vyšel ven a zamířil k rohu tréninkového kluziště, do nějž se opíral vítr.

O vytápěcí potrubí se tam opírala nová francouzštinářka, s tetováním na zátylku, a kouřila.

Když se s ní seznámil, snažil se představit si, jaké by to bylo, být středoškolák, kterého učí ladná třicetiletá francouzštinářka v kožených botách a s tetováním pavího pera obtočeným kolem krku.

V duchu se divil, proč Eli nechodí na francouzštinu.

„Ach ty zlozvyky,“ řekla, zazubila se a on sebou trochu trhnul.

Ukázala na svou cigaretu. Usmál se.

„Jsou i horší,“ odvětil.

„Jako co?“ zeptala se, pořád s úsměvem.

„Crack?“ prohodil. „Kukuřičný sirup?“

„Vezmi si,“ řekla a rukou posázenou prsteny mu zlatavý balíček nabídla. „Ať tu nejsem za provokatérku.“

V tu chvíli mu na telefonu s cinknutím naskočil signál.

DEENIE, rozsvítil se displej a na něm fotka jeho dcery v opičí čepici, kterou dřív nosívala.

„Ahoj, Deen,“ přijal hovor.

„Tati,“ řekla hlasem, který jako by přicházel z velké dálky.

„Co se děje, zlato? Kde jsi?“

„Tati, můžeš pro mě přijet? Můžeš mě vzít do nemocnice?“

Zahlédl ji, jak s nasazenými sluchátky stojí před dvojdomkem Danielsových a poskakuje zimou.

Ta parka, ty hubené nohy – vypadala úplně stejně, jako když jí bylo jedenáct.

Všiml si, že jí holé kotníky modrají, a napadlo ho, co by asi řekla Georgia. Ze srdce doufal, že se k Lise svezla autobusem a nejela s nějakým starším studentem, klukem. Občas mu dělalo problém uvěřit, že tomu tady velí.

Chtěl se jí zeptat, proč si myslela, že si může jen tak vypochodovat ze školy, ale nezeptal se. Popravdě řečeno měl radost, kdykoli ho požádala o laskavost, protože o ni skoro nikdy nežádala.

„Nazdar,“ řekl. „Nastup si.“

Do auta se spíš svalovala, než nastupovala, podobně jako její bratr, jako by to byl uzavřený prostor, kam je lepší urychleně naskočit a zase z něj vypadnout.

V uších sluchátka, pohled uhýbavý.

„Takže,“ řekl, otočil volantem a vycouval. „Ke Svaté Anně?“

Přikývla a opřela se hlavou o okenní tabulku.

Na puberťáckou rozmrzelost byl zvyklý, i když u Deenie se projevovala příležitostně a nikdy ji neprovázela naštvanost. Tohle ale působilo jinak.

Pomyslel si, jak těžké to pro ni muselo být, vidět Lise. Co asi viděla?

„Povíš mi, o co jde?“ prohodil.

„Říkali ve škole něco?“ zajímala se. Ze sluchátek se ozvalo zapištění. „O Lise?“

„Nečekal jsem tam,“ řekl. „Rovnou jsem vyrazil. Carl za mě vzal pátou hodinu.“

Vytrhla si sluchátka z uší a podívala se na něj.

Tvář jí přímo před jeho očima zvadla jako květina.

„Tati,“ řekla tiše. „Podle mě se děje něco fakt zlýho.“

Pohlédl na ni, přikývl a dupnul na plyn.

„Fajn,“ řekl, ruku položenou na jejím předloktí. „Hezky jedno po druhém.“

„Moje dcera je její nejlepší kamarádka. Byla u toho, když Lise omdlela. Vážně mi nemůžete nic říct?“

Sestra na příjmu vzdychla a zavrtěla hlavou, brýle upatlané, vlasy nešikovně stažené sponou.

„Nejste z rodiny, pane.“

Prohlédl si ji, vyčerpanost, která na ní byla znát, nádech fluorescence a zmatku, co z ní vyzařoval, zatímco nějaký bručoun s knírkem na ni ze židle pořvával cosi o prezidentovi a všeobecné zdravotní péči.

„Já vím,“ řekl Tom. „Omlouvám se.“ Věnoval jí nepatrný úsměv, takový, jakému Georgia přezdívala zaklínač a později krokodýl, a zlehka položil dlaně na přepážku. „Je mi to jasné, jsem děsně otravný. Když ona moje dcera tamhle…“

Čekal a sestřička k Deenie zalétla očima. Představil si, jak se jí asi jeví, v parce s příliš dlouhými rukávy, na hlavě beranici po bratrovi, která jí sklouzávala po hnědých vlasech.

„…ono ji dost poplašilo, že její kamarádka omdlela,“ řekl. „A teď je strachy bez sebe. Slíbil jsem, že něco zjistím.“

Sestřička mu úsměv neoplatila, přesto sjela pohledem k monitoru počítače.

„Jak že se jmenuje? Danielsová?“

Přikývl.

Chvilku ťukala do klávesnice a pak její obličej ztuhl.

***

Deenie stála u zaprášené halogenové lampy v rohu čekárny a sledovala, jak otec mluví se sestřičkou, když vtom se dveře do chodby rozrazily dokořán.

Vtrhla jimi dovnitř žena ve středním věku, vlasy stočené v blonďatých kadeřích, barevný svrchník rozevlátý.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Horečka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.