PRACOVNĚLÉKAŘSKÉ SLUŽBY

PRÁVNÍ MONOGRAFIE

Pracovnělékařské služby

JUDr. Jakub Tomšej, Ph.D.

3. vydání

Vzor citace: TOMŠEJ, J. Pracovnělékařské služby. 3. vyd. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2020, 164 s.

Třetí vydání publikace bylo připraveno v rámci projektu Právnické fakulty Univerzity Karlovy „Soukromé právo a výzvy dneška“, ID č. PROGRES Q03.

Vydává Wolters Kluwer ČR, a. s.
U nákladového nádraží 10, 130 00 Praha 3
v roce 2020 jako svou 3861. publikaci.
Odpovědný redaktor Petr Řezníček
Vydání třetí
Stran 164
Sazba Publish One
Tisk Sowa Sp. z o.o., ul. Raszyńska 13, 05-500 Piaseczno, Poland

Obsah této publikace naleznete také v systému ASPI.

E-kniha je dostupná na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz
email: obchod@wolterskluwer.cz
tel.: 246 040 405, 246 040 400
fax: 246 040 401

Právní stav publikace je k 1. 1. 2020

© JUDr. Jakub Tomšej, Ph.D., 2020
© Wolters Kluwer ČR, a. s., 2020

ISBN 978-80-7598-646-7 (váz.)
ISBN 978-80-7598-647-4 (e-pub)

Seznam zkratek

Zákoník práce, zák. práce

Zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce, v platném znění

Zákon o specifických zdravotních službách, zákon

Zákon č. 373/2011 Sb., o specifických zdravotních službách, v platném znění

Zákon o zdravotních službách

Zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách, v platném znění

Antidiskriminační zákon

Zákon č. 198/2009 Sb., o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací a o změně některých zákonů (antidiskriminační zákon), v platném znění

GDPR

Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 2016/679/EU

Zákon o ochraně veřejného zdraví

Zákon č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví a o změně některých souvisejících zákonů, v platném znění

Občanský zákoník, obč. zák.

Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, v platném znění

Trestní zákoník, t. z.

Zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, v platném znění

Přestupkový zákon

Zákon č. 200/1990 Sb., o přestupcích, v platném znění

Zákon o státní službě

Zákon č. 234/2014 Sb., o státní službě, v platném znění

Úmluva

Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod ve znění vyhlášeném ve sdělení federálního ministerstva zahraničí č. 209/1992 Sb.

Listina

Listina základních práv a svobod ve znění vyhlášeném v usnesení předsednictva ČNR č. 2/1993 Sb., v platném znění

Prováděcí vyhláška

Vyhláška č. 79/2013 Sb., o pracovnělékařských
službách a některých druzích posudkové péče, v platném znění

Úvod

Ochrana zdraví při práci představuje jeden z nejdůležitějších cílů pracovního práva. Zaměstnanci, kteří rozhodující část svého produktivního věku stráví prací, mohou být v řadě situací vystaveni rizikům, které se mohou negativně podepsat na jejich zdravotním stavu a v nejhorším případě vést až k nevratnému poškození zdravotního stavu a ruku v ruce s tím i k omezení nebo úplné ztrátě zdravotní způsobilosti k výkonu práce.

V procesech týkajících se ochrany zdraví při práci hrají klíčovou roli poskytovatelé pracovnělékařských služeb. Ani zaměstnavatelé, ani zaměstnanci totiž ve většině případů nebudou odborníky na oblast pracovního lékařství, a nemusí tak být schopni kvalifikovaně zhodnotit, jaká rizika výkon konkrétní práce konkrétní osobou přináší a jaká opatření na její ochranu je třeba přijmout.

Právě legislativní úprava pracovnělékařských služeb přitom v posledních letech prošla výraznou změnou: předpisy, které pocházely z 60. let a danou oblast označovaly jako „péči o zdraví lidu“, byly nahrazeny zákony, které na tutéž oblast nahlíží jako na (obecné a specifické) „zdravotní služby“. Paternalistický systém, v němž stát v mnohém rozhoduje za své občany i ve věcech týkajících se jejich života a zdraví, byl nahrazen systémem smluvním, v němž lékař vystupuje spíše jako pomocník a poradce než jako osoba nadaná právem rozhodovat o právech a povinnostech jiných.

S výše uvedeným souvisí i rostoucí zájem o aspekty, které byly v minulosti spíše v pozadí, jako je otázka povinné mlčenlivosti a s tím související aspekty práva na ochranu osobních údajů, otázka informovaného souhlasu a s tím související ochrany pacienta před úkony provedenými bez jeho souhlasu a podobně.

Nová právní úprava na jednu stranu nechává mnohem více prostoru pro účastníky pracovněprávních vztahů, s tím však na druhou stranu stoupá i míra odpovědnosti na jejich straně a rizika spojená s případným neplněním povinností. Ne nadarmo se proto oblast ochrany zdraví zaměstnance a pracovnělékařských služeb stává jedním z klíčových odvětví pro právní a jiné poradce a stoupá poptávka po odborných znalostech v této oblasti.

Tato publikace do dané situace vstupuje jako akademický text, který si klade za cíl zmapovat problematiku pracovnělékařských služeb (včetně všech návazností a konsekvencí v oblasti individuálních pracovněprávních vztahů) a poskytnout komplexní výklad, který představí příslušnou právní úpravu, upozorní na případná sporná místa a zaujme stanovisko ke všem případným nejasnostem.

Předkládané - již třetí vydání publikace zohledňuje právní stav k 1. 1. 2020 a oproti předcházejícím vydáním obsahuje zejména aktuální informace o judikatuře a legislativních změnách ve zkoumané oblasti.

1

Prameny práva

Dříve, než bude pojednáno o jednotlivých institutech právní úpravy pracovnělékařských služeb, považuji za účelné stručně představit jednotlivé právní předpisy, při nichž je třeba při analyzování daných institutů vycházet.

1.1
Listina základních práv a svobod

Listina základních práv a svobod, která je součástí ústavního pořádku České republiky, obsahuje některá obecná ustanovení, která na problematiku pracovnělékařských služeb přímo dopadají.

Dle článku 28 Listiny mají zaměstnanci právo na uspokojivé pracovní podmínky s tím, že podrobnosti stanoví zákon.

Dle článku 31 Listiny má každý právo na ochranu zdraví. Občané mají na základě veřejného pojištění právo na bezplatnou zdravotní péči a na zdravotní pomůcky za podmínek, které stanoví zákon.

Obě ustanovení vytýčují určitý základní rámec, v němž se budeme při studiu právní úpravy pracovnělékařských služeb pohybovat. Listina na jednu stranu garantuje právo na uspokojivé pracovní podmínky. Sem lze podřadit i právo zaměstnance na ochranu zdraví při práci, včetně práva na nepřidělování práce, k níž zaměstnanec není zdravotně způsobilý. Tomuto právu samozřejmě musí odpovídat řada navazujících povinností zaměstnavatele v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, včetně povinnosti vyslat zaměstnance na lékařskou prohlídku a řídit se při zařazování zaměstnance k práci závěry lékařského posouzení. S tím souvisí obecné právo na ochranu zdraví, kam spadá i právo na odborné služby lékaře, který posoudí zaměstnancovu zdravotní způsobilost k práci. Tímto lékařem v českém právním řádu až na výjimky není registrující praktický lékař zaměstnance, nýbrž specializovaný subjekt vybraný zaměstnavatelem – poskytovatel pracovnělékařských služeb. Listina sice – v kontextu veřejného zdravotního pojištění – hovoří o právu na bezplatnou zdravotní péči, podmínky této „bezplatnosti“ nicméně stanoví zákon. Zákonná ustanovení tak mohou stanovit i konkrétní případy, kdy určité zdravotní služby jsou poskytovány za úhradu. Jak uvidíme dále, v případě pracovnělékařských služeb lze o jejich bezplatnosti hovořit jen ve velmi omezené míře, když zejména náklady pracovnělékařské prohlídky musí vždy uhradit buď zaměstnavatel, nebo zaměstnanec.

Kromě výše uvedených ustanovení lze s ohledem na cíle této publikace odkázat i na článek 10 Listiny, podle něhož má každý právo, (i) aby byla zachována jeho lidská důstojnost, osobní čest, dobrá pověst a chráněno jeho jméno, (ii) na ochranu před neoprávněným zasahováním do soukromého a rodinného života a (iii) na ochranu před neoprávněným shromažďováním, zveřejňováním nebo jiným zneužíváním údajů o své osobě. Toto ustanovení ve svém důsledku mimo jiné zakotvuje i základní úroveň ochrany zaměstnance před bezdůvodnými zásahy do jeho integrity a soukromí. Jeho logickým dopadem je pak zakotvení široké ochrany soukromí zaměstnance v rámci předpisů na ochranu osobních údajů. Na povinnost dodržovat a šetřit dané základní právo je navíc zapotřebí myslet i při aplikaci jiných právních předpisů, včetně předpisů pracovnělékařských.

1.2
Evropské právo

V evropském právu nalezneme odkaz na pracovnělékařské služby v článku 14 směrnice č. 89/391/EHS, o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci. Ten požaduje, aby byla v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi přijata opatření pro zajištění vhodného dohledu nad zdravím zaměstnanců ve vztahu ke zdravotním a bezpečnostním rizikům, kterým jsou v práci vystaveni. Tato opatření musí být pojata tak, že pokud si to zaměstnanec přeje, může se podrobit lékařské prohlídce pravidelně. Směrnice dále uvádí, že lékařské prohlídky mohou tvořit součást státního systému zdravotní péče.

Z výše uvedeného tak vyplývá, že – na rozdíl od některých jiných právních úprav – v oblasti pracovnělékařských služeb je míra harmonizace v oblasti pracovnělékařských vztahů relativně nízká. Je na národním zákonodárci, jakým způsobem požadavek směrnice naplní. Výše uvedené požadavky jsou natolik obecné, že asi není žádné pochybnosti o tom, že český právní řád tyto požadavky splňuje. Pravidelné provádění prohlídek zákon zakotvuje jako pravidlo, nad rámec kterého může zaměstnanec kdykoliv o provedení prohlídky požádat. Pochybnosti by tak neměly vznikat ani v tomto směru.

1.3
Úmluvy Mezinárodní organizace práce

Mezinárodní organizace je mezinárodní odbornou organizací, která je přidružena OSN, a k jejím hlavním činnostem patří přijímání mezinárodních úmluv a doporučení v oblasti pracovněprávních vztahů a sociálního zabezpečení. Zatímco mezinárodní úmluvy nabývají účinnosti pro členské státy, mezi něž patří i Česká republika, ratifikací, doporučení státům neukládají povinnosti a nepodléhají ratifikaci.

Pro oblast pracovnělékařských služeb je z úmluv MOP důležitá zejména Úmluva MOP č. 161, o závodních zdravotních službách (Occupational Health Services Convention) z roku 1985, která byla v ČR publikována vyhláškou Ministerstva zahraničních věcí č. 145/1988 Sb. Jedná se tak o mezinárodní smlouvu, která byla ratifikována jiným způsobem, než jak předvídá čl. 10 Ústavy (v souladu s předpisy platnými před rokem 1993 neproběhla ratifikace úmluvy Parlamentem), a neplatí tak závěr čl. 10 Ústavy o její přednosti před zákonem. Z úmluvy nicméně pro Českou republiku vyplývá řada povinností týkajících se národní legislativy.

Úmluva zakotvuje zejména povinnost členských států postupně zavádět závodní zdravotní služby pro všechny pracovníky ve všech odvětvích hospodářské činnosti a všech podnicích včetně veřejného sektoru.

Článek 5 Úmluvy obsahuje demonstrativní výčet úkolů závodních zdravotních služeb. Patří k nim stanovení a vyhodnocení nebezpečí, která ohrožují zdraví na pracovišti, dohlížení na činitele v pracovním prostředí a pracovní zvyklosti, které mohou ovlivňovat zdraví pracovníků, poradenství o plánování a organizování práce, včetně uspořádání pracovišť, jakož i poradenství o zdraví, bezpečnosti a hygieně při práci a ergonomii a individuálních a hromadných ochranných pomůckách, dohled na zdraví pracovníků a další úkoly.

Důležitou zásadu obsahuje článek 10, podle něhož personál poskytující závodní zdravotní služby má být plně pracovně nezávislý na zaměstnavateli, pracovnících a jejich zástupcích, pokud existují, se zřetelem k funkcím uvedeným v článku 5. Stanovení kvalifikace tohoto personálu je úkolem lokálního práva, resp. lokálních úřadů.

Článek 12 stanoví, že dohled na zdraví pracovníků ve vztahu k práci nesmí být pro ně spojen se ztrátou na výdělku, musí být bezplatný a konat se pokud možno v pracovní době.

Články 14 a 15 stanoví informační povinnosti zaměstnavatele vůči závodním zdravotním službám, a to pokud jde o všechny známé a podezřelé skutečnosti v pracovním prostředí, které mohou ovlivňovat zdraví pracovníků, a o onemocněních pracovníků a nepřítomnosti v práci ze zdravotních důvodů. Zaměstnavatel ale nemá požadovat na personálu, který poskytuje závodní zdravotní služby, aby ověřoval důvody nepřítomnosti v práci.

Dalšími úmluvami MOP, které se na problematiku pracovnělékařských služeb vztahují, jsou mj. Úmluva MOP č. 171, o noční práci, Úmluva MOP č. 155, o bezpečnosti a zdraví pracovníků a o pracovním prostředí, a dále řada úmluv týkajících se bezpečnosti a ochrany zdraví specifických skupin pracovníků (děti a mladiství, pracovníci v dolech, pracovníci ve stavebnictví, pracovníci v obchodě a kancelářích apod.).

Kromě úmluv je problematika pracovnělékařských služeb taktéž obsahem doporučení MOP č. 171, o závodních lékařských službách, z roku 1985. Doporučení v č. II. detailně popisuje úkoly pracovnělékařských služeb. Uvádí, že význam závodních lékařských služeb by měl být převážně preventivní. Poskytovatelé pracovnělékařských služeb by měli sestavit program činnosti přizpůsobený podnikům, v nichž pracují, zaměřený na jejich dohledovou i konzultační a informační činnost. Útvary závodní lékařské služby by měly být, pokud je to možné, umístěny na pracovišti nebo poblíž pracoviště, nebo by měly být organizovány tak, aby jejich činnosti byly vykonávány na pracovišti. Může přitom jít o služby určené pro jediné pracoviště, nebo pro více pracovišť. Služby by měly být poskytovány multidisciplinárními týmy, jejichž složení bude určeno podle povahy povinností, které mají. Služby by rovněž měly mít dostatečný technický personál s vyškolením a zkušenostmi v oblastech jako pracovní lékařství, pracovní hygiena, ergonomie a podobně.

Jak bylo uvedeno výše, doporučení Mezinárodní organizace práce nejsou právně závazná, a výše uvedený text tak nereprezentuje víc než jen představu, jak by pracovnělékařské služby měly být poskytovány a realizovány. Realita v členských státech nicméně může být odlišná.

1.4
Zákon o zdravotních službách

Poskytování zdravotních služeb je na zákonné úrovni normováno jednak zákonem č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách, a jednak zákonem č. 373/2011 Sb., o specifických zdravotních službách. Oba předpisy nabyly účinnosti k 1. 4. 2012 (s výjimkami popsanými níže). Jejich přijetí bylo součástí zdravotnické reformy, kdy tyto předpisy nahradily předchozí, podle předkladatelů i odborné veřejnosti již zastaralé předpisy (zejména zákon č. 20/1966 Sb., o péči o zdraví lidu). Jedním z hlavních proklamovaných cílů dle předkladatelů přitom bylo posílení práv pacientů a odstranění vrchnostenského postavení lékařů a jasnější vymezení práv a povinností hlavních aktérů právních vztahů ve zdravotnictví.1

Zákon o zdravotních službách neobsahuje právní úpravu pracovnělékařských služeb, neboť ta je vyhrazena zákonu o specifických zdravotních službách. Protože však § 2 odst. 2 zákona o specifických zdravotních službách zakotvuje subsidiární použití zákona o zdravotních službách na otázky zákonem o specifických zdravotních službách výslovně neupravené, je třeba při řešení řady souvisejících otázek ze zákona o zdravotních služeb vycházet.

Zákon o zdravotních službách obsahuje rozsáhlé definice pojmů jako zdravotní služby, pacient nebo poskytovatel zdravotních služeb, jakož i další pojmy, s nimiž se setkáme i v kontextu zákona o specifických zdravotních službách. V ustanovení § 11 a násl. zakotvuje veřejnoprávní podmínky k výkonu činnosti poskytovatele zdravotních služeb, které platí i pro poskytovatele pracovnělékařských služeb.

Čtvrtá část zákona poté detailně upravuje a rozvádí práva pacienta. Za zcela základní a nejdůležitější lze přitom považovat právo na to, aby byly pacientovi poskytovány služby jen s jeho svobodným a informovaným souhlasem (§ 28 odst. 1 zákona). K dalším zákonem garantovaným právům patří:

- právo na poskytování zdravotních služeb na náležité odborné úrovni (§ 28 odst. 2 zákona);

- právo na úctu, důstojné zacházení, na ohleduplnost a respektování soukromí při poskytování zdravotních služeb v souladu s charakterem poskytovaných zdravotních služeb [§ 28 odst. 3 písm. a) zákona];

- právo na svobodnou volbu lékaře, tj. zvolit si poskytovatele oprávněného k poskytnutí zdravotních služeb, které odpovídají zdravotním potřebám pacienta, a zdravotnické zařízení, pokud tento zákon nebo jiné právní předpisy nestanoví jinak [§ 28 odst. 3 písm. b) zákona];

- právo vyžádat si konzultační služby od jiného poskytovatele, popřípadě zdravotnického pracovníka, než který mu poskytuje zdravotní služby; to neplatí, jde-li o poskytování neodkladné péče nebo o osoby ve výkonu vazby, trestu odnětí svobody nebo zabezpečovací detence [§ 28 odst. 3 písm. c) zákona];

- právo na přítomnost osoby blízké nebo osoby určené pacientem, a to v souladu s jinými právními předpisy a vnitřním řádem, a nenaruší-li přítomnost těchto osob poskytnutí zdravotních služeb [§ 28 odst. 3 písm. e) bod 3. zákona];

- právo znát jméno, popřípadě jména, a příjmení zdravotnických pracovníků a jiných odborných pracovníků přímo zúčastněných na poskytování zdravotních služeb a osob připravujících se u poskytovatele na výkon zdravotnického povolání, které jsou při poskytování zdravotních služeb přítomny, popřípadě provádějí činnosti, které jsou součástí výuky [§ 28 odst. 3 písm. g) zákona];

- právo odmítnout přítomnost osob, které nejsou na poskytování zdravotních služeb přímo zúčastněny, a osob připravujících se na výkon povolání zdravotnického pracovníka [§ 28 odst. 3 písm. h) zákona].

Pokud jde o právo na svobodnou volbu lékaře, ustanovení § 29 odst. 2 písm. b) zákona uvádí, že možnost volby poskytovatele a zdravotnického zařízení se na pracovnělékařské služby nevztahuje. Jak uvidíme dále, tento závěr neplatí bezvýjimečně a zakotvení daného práva ve výše uvedeném výčtu tak rozhodně není samoúčelné.

Další velmi podstatné právo pacienta vyplývá z ustanovení § 51 zákona, který zakotvuje přísnou povinnost mlčenlivosti poskytovatele, zdravotnických pracovníků a jiných odborných pracovníků a dalších osob uvedených v § 51 odst. 5 zákona, a to ve vztahu ke všem skutečnostem, které se dozvěděli v souvislosti s poskytováním zdravotních služeb. Toto právo – spolu se zásadou svobodného a informovaného souhlasu a zásadou svobodné volby lékaře – lze dle mého názoru považovat za jedno z nejdůležitějších práv pacienta dle nové právní úpravy.

Povinnost mlčenlivosti může být prolomena jen v zákonem uvedených případech. Jde o případy zproštění povinnosti mlčenlivosti pacientem [zákon v § 51 odst. 2 písm. b) předpokládá, že takto zproštěn může být jen poskytovatel, a nikoli konkrétní pracovník], předávání informací nezbytných pro zajištění návaznosti poskytovaných zdravotních služeb, popřípadě sdělování údajů pro účely soudních a obdobných řízení v rozsahu stanoveném zákonem.

Ustanovení § 51 odst. 1 písm. c) zakotvuje výjimku pro povinnost mlčenlivosti i pro „sdělování, popřípadě oznamování údajů nebo jiných skutečností podle tohoto zákona nebo jiných právních předpisů, pokud z tohoto zákona nebo jiných právních předpisů vyplývá, že údaje nebo skutečnosti lze sdělit bez souhlasu pacienta“. V souvislosti s pracovnělékařskými službami tak bude zapotřebí zkoumat, do jaké míry zvláštní zákon (tedy zákon o specifických zdravotních službách) tuto výjimku naplňuje.

Zákon dále podrobně upravuje zásady vedení zdravotnické dokumentace a nakládání s ní. V dalších částech zákona nalezneme i ustanovení týkající se procesu stížností a kontrolní činnosti, respektive správních deliktů.

1.5
Zákon o specifických zdravotních službách

Jak lze zjistit již z přehledu hlav zákona o specifických zdravotních službách, jedná se o „sběrný“ předpis, který upravuje některé zvláštní postupy při poskytování zdravotních služeb, které se svojí povahou do obecného předpisy (kterým je zákon o zdravotních službách) nehodí, byť původní záměr zákonodárce, aby tento předpis do sebe „pohltil“ všechny zvláštní zákony týkající se tohoto předmětu, nezůstal zcela naplněn.2 Pracovnělékařské služby a problematika vydávání lékařských posudků jsou tak jen jednou z oblastí, kterou se zákon o specifických zdravotních službách (o němž tato práce na řadě míst pro zjednodušení referuje jen jako o „zákonu“) zabývá.

Jak již bylo naznačeno výše, úprava pracovnělékařských služeb nahradila problematiku tzv. závodní preventivní péče. Ta byla tradičně upravena zákonem č. 20/1966 Sb., o péči o zdraví lidu. Velká zdravotnická reforma, jejíž podstatná část nabyla účinnosti k 1. dubnu 2012, však zákon o péči o zdraví lidu zrušila.

Zákon o specifických zdravotních službách nabyl účinnosti k 1. dubnu 2012. Ustanovení § 98 odst. 1 zákona nicméně zavedlo jednoroční přechodné období, v němž bylo možno poskytovat pracovnělékařské služby až do 30. 3. 2013 podle dosavadní právní úpravy, s výhradou povinnosti zaměstnavatele hradit tyto služby dle nově přijatého zákona. K tomuto ustanovení bylo vydáno stanovisko Ministerstva zdravotnictví ČR^3, jímž byli adresáti práva ujištěni o tom, že ministerstvo aplikační rozsah daného přechodného ustanovení chápe jako relativně široký a zahrnující mj. i povinnosti účastníků pracovněprávních vztahů v oblasti lékařských prohlídek. Byť původní význam citovaného ustanovení byl pravděpodobně mnohem užší,4 jednalo se patrně o jediný možný operativní prostředek, jak vyřešit právní nejistotu pramenící z toho, že prováděcí vyhláška k zákonu byla vydána až s ročním zpožděním, jakož i z odborné kritiky, jíž byl nový zákon vystaven. K tomu víc dále.

Od svého nabytí účinnosti zákon o specifických zdravotních službách prošel několika novelami, které se dotkly i problematiky této publikace. Zatím nejvýznamnější novela byla provedena zákonem č. 202/2017 Sb., který nabyl účinnosti k 1. 11. 2017.

Úprava pracovnělékařských služeb – kromě výše uvedeného přechodného ustanovení – je v rámci zákona soustředěna do jeho čtvrté hlavy, která pojednává o posudkové péči a procesech při vydávání lékařských posudků, právech a povinnostech zúčastněných stran při poskytování pracovnělékařských služeb, postupu při posuzování zdravotní způsobilosti osob a také o příslušných postupech v souvislosti s posuzováním a uznáváním nemocí z povolání. Kromě ustanovení zaměřených na pracovněprávní vztahy bychom zde nalezli i právní úpravu týkající se posuzování zdravotní způsobilosti ke vzdělávání, k tělesné výchově a sportu.

Obsah dané úpravy bude podrobně rozebrán v následujících pasážích publikace.

1.6
Vyhláška o pracovnělékařských službách

V souladu se zmocňovacím ustanovením § 60 zákona o specifických zdravotních službách vydalo Ministerstvo zdravotnictví vyhlášku č. 79/2013 Sb., o pracovnělékařských službách a některých druzích posudkové péče (dále v celém textu této práce též jen „prováděcí vyhláška“).

Prováděcí vyhláška nabyla účinnosti dnem svého vyhlášení dne 3. 4. 2013, tedy tři dny po skončení ročního přechodného období a více než rok od nabytí účinnosti zákona. Ukončila tím nemalé obavy praxe v situaci, kdy byl sice přijat nový zákon o specifických zdravotních službách, ten nicméně v řadě praktických aspektů odkazoval na neexistující prováděcí právní předpis, s jehož obsahem se nakonec adresáti práva museli seznamovat až v době účinnosti nové právní úpravy.

Nabytím účinnosti vyhlášky zároveň skončilo období, kdy detailní aspekty poskytování pracovnělékařských služeb byly upraveny směrnicí ministerstva zdravotnictví č. 49/1967 Věstníku MZd ČSR o posuzování zdravotní způsobilosti k práci (PP-265-20.11.67). Tento předpis – přinejmenším pokud jde o faktickou autoritu^5 – přežil i okamžik, kdy opatření ministerstev pozbyla účinnosti v souladu s § 14 odst. 2 zákona č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a Sbírce mezinárodních smluv. Právní řád obohacoval o určitý právně-historický aspekt, když ještě mnoho let po roce 1989 normoval postupy při „náboru pracovníků prováděném národními výbory“.

Obsahem prováděcí vyhlášky je v souladu s § 60 zákona o specifických zdravotních službách zejména podrobné stanovení obsahu, organizace a rozsahu pracovnělékařských služeb, jakož i jejich dokumentace. Vyhláška dále detailně popisuje obsah, periodicitu a další aspekty lékařských prohlídek a zakotvuje náležitosti žádosti o provedení pracovnělékařské prohlídky a lékařského posudku.6

Vyhláška byla novelizována k 15. 12. 2017 na základě novely č. 436/2017 Sb., která reaguje především na změny zákona o specifických zdravotních službách od listopadu 2017.

1.7
Zákoník práce

Zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce (dále též „zák. práce“), obsahuje relativně komplexní úpravu pracovněprávních vztahů. Tato právní úprava je protkána odkazy na problematiku pracovnělékařských služeb, a zejména lékařských posudků, které poskytovatelé pracovnělékařských služeb vydávají.

Podle § 41 odst. 1 zák. práce je povinností zaměstnavatele převést zaměstnance na jinou práci, (i) pozbyl-li zaměstnanec vzhledem ke svému zdravotnímu stavu podle lékařského posudku vydaného poskytovatelem pracovnělékařských služeb nebo rozhodnutí příslušného správního orgánu, který lékařský posudek přezkoumává (dále v textu též jen „lékařský posudek“), dlouhodobě způsobilosti konat dále dosavadní práci, (ii) nesmí-li podle takového lékařského posudku dále konat dosavadní práci pro pracovní úraz, onemocnění nemocí z povolání nebo pro ohrožení touto nemocí, anebo dosáhl-li na pracovišti určeném rozhodnutím příslušného orgánu ochrany veřejného zdraví nejvyšší přípustné expozice, (iii) jestliže je to podle takového lékařského posudku nutné v zájmu ochrany zdraví jiných fyzických osob před infekčním onemocněním, nebo (iv) je-li zaměstnanec pracující v noci podle takového lékařského posudku uznán nezpůsobilým pro noční práci. Mzdové nároky zaměstnanců v případě některého převedení jsou upraveny v § 139 zák. práce.

Podle § 45 zák. práce požádá-li zaměstnanec o převedení na jinou práci nebo pracoviště, popřípadě o přeložení do jiného místa, protože podle doporučení poskytovatele pracovnělékařských služeb není vhodné, aby dále konal dosavadní práci nebo pracoval na dosavadním pracovišti, zaměstnavatel je povinen mu to umožnit, jakmile to dovolí jeho provozní možnosti. Práce a pracoviště, na které zaměstnance převádí, musí být pro zaměstnance vhodné.

Podle § 52 zák. práce může zaměstnavatel dát výpověď v souvislosti se zdravotním stavem zaměstnance jen tehdy, opírá-li se o lékařský posudek, podle něhož zaměstnanec (i) nesmí dále konat dosavadní práci pro pracovní úraz, onemocnění nemocí z povolání nebo pro ohrožení touto nemocí, popř. dosáhl na pracovišti určeném rozhodnutím příslušného orgánu ochrany veřejného zdraví nejvyšší přípustné expozice, nebo (ii) pozbyl vzhledem k svému zdravotnímu stavu dlouhodobě zdravotní způsobilost. Před doručením výpovědi z jednoho z výše uvedených důvodů je třeba vzít v potaz i § 67 odst. 2 zák. práce, týkající se nároku na odstupné.

Skutečnost, že je zaměstnanec pracující v noci dle lékařského posudku dočasně nezpůsobilý pro noční práci, představuje jeden z případů ochranné doby dle § 53 zák. práce. Ochranná doba se v takovém případě nevztahuje na skončení pracovního poměru výpovědí dle § 52 a) a b) [s výjimkou přemístění zaměstnavatele v mezích místa (míst) výkonu práce, ve kterých má být práce podle pracovní smlouvy vykonávána].

Podle § 56 odst. 1 písm. a) zák. práce je naplněn důvod k okamžitému zrušení pracovního poměru zaměstnancem, jestliže zaměstnanec dle lékařského posudku nemůže dále konat práci bez vážného ohrožení svého zdraví a zaměstnavatel mu neumožnil v době 15 dnů ode dne předložení tohoto posudku výkon jiné pro něho vhodné práce.

Nad rámec povinných lékařských prohlídek zaměstnanců, které zakotvuje zákon o specifických zdravotních službách, zakotvuje § 94 odst. 2 zák. práce povinnost zaměstnavatele zajistit, aby zaměstnanec pracující v noci byl vyšetřen poskytovatelem pracovnělékařských služeb v případech a za podmínek stanovených pro pracovnělékařské služby zákonem o specifických zdravotních službách. Úhrada poskytnutých zdravotních služeb nesmí být na zaměstnanci požadována.

Dle § 102 odst. 6 zák. práce zaměstnavatel spolupracuje s poskytovatelem pracovnělékařských služeb při poskytování první pomoci. Taktéž je jeho povinností ve spolupráci s tímto poskytovatelem zajistit vyškolení a vybavení zaměstnanců, kteří organizují na pracovišti poskytnutí první pomoci.

Dle § 103 zák. práce má zaměstnavatel povinnost zaměstnancům sdělit, u kterého poskytovatele pracovnělékařských služeb jim budou poskytnuty pracovnělékařské služby a jakým druhům očkování a jakým pracovnělékařským prohlídkám a vyšetřením souvisejícím s výkonem práce jsou povinni se podrobit, umožnit zaměstnancům podrobit se těmto očkováním, prohlídkám a vyšetřením v rozsahu stanoveném zvláštními právními předpisy nebo rozhodnutím příslušného orgánu ochrany veřejného zdraví a dále nahradit zaměstnanci, který se podrobí pracovnělékařské prohlídce, vyšetření nebo očkování případnou ztrátu na výdělku.

Ustanovení § 106 odst. 4 písm. b) zák. práce naopak ukládá zaměstnancům podrobit se pracovnělékařským prohlídkám, vyšetřením nebo očkováním stanoveným zvláštními právními předpisy.

Z § 108 odst. 3 zák. práce vyplývá povinnost zaměstnavatele informovat odborovou organizaci a zástupce pro oblast BOZP, popřípadě jejich všechny zaměstnance, o výběru a poskytování pracovnělékařských služeb.

Podle § 235 odst. 3 zák. práce je jeden z případů, kdy zaměstnanci vzdor předčasnému ukončení kvalifikační dohody nevzniká povinnost k úhradě nákladů, naplněn i tehdy, jestliže zaměstnanec dle lékařského posudku pozbyl zdravotní způsobilosti ke své práci.

Ustanovení § 238 odst. 2 zák. zakazuje zaměstnávat těhotnou zaměstnankyni, zaměstnankyni, která kojí, a zaměstnankyni-matku do konce devátého měsíce po porodu pracemi, pro které nejsou podle lékařského posudku zdravotně způsobilé. V souvislosti s tím § 239 odst. 1 zák. práce uvádí, že koná-li těhotná zaměstnankyně práci, která je těhotným zaměstnankyním zakázána nebo která podle lékařského posudku ohrožuje její těhotenství, je zaměstnavatel povinen převést ji dočasně na práci, která je pro ni vhodná a při níž může dosahovat stejného výdělku jako na dosavadní práci. Obě ustanovení neobsahují odkaz na to, že by předmětný lékařský posudek musel vydávat poskytovatel pracovnělékařských služeb – k tomu viz část 5 dále.

Podle § 245 odst. 2 zák. práce, jestliže je zakázáno zaměstnávat mladistvého zaměstnance prací, pro kterou se mu dostalo výchovy k povolání, protože je její výkon mladistvým zaměstnancům zakázán nebo protože podle lékařského posudku vydaného poskytovatelem pracovnělékařských služeb ohrožuje jeho zdraví, je zaměstnavatel povinen do doby, než bude mladistvý zaměstnanec moci tuto práci konat, poskytnout mu jinou přiměřenou práci odpovídající pokud možno jeho kvalifikaci.

Podobně jako u zaměstnanců pracujících v noci normuje § 247 odst. 1 zák. práce, že i mladiství zaměstnanci mají být poskytovatelem pracovnělékařských služeb vyšetřeni před vznikem pracovního poměru a před převedením na jinou práci, jakož i pravidelně podle potřeby, nejméně však jedenkrát ročně. Zákoník práce nestanoví, že by mladiství zaměstnanci měli právo o provedení prohlídky požádat; tuto možnost tak budeme dovozovat z ustanovení § 55 odst. 1 písm. d) zákona o specifických zdravotních službách. Taktéž obsah § 247 odst. 3 zák. práce, podle něhož při ukládání pracovních úkolů mladistvému zaměstnanci je zaměstnavatel povinen řídit se lékařským posudkem vydaným poskytovatelem pracovnělékařských služeb, působí v komparaci s § 55 odst. 1 písm. b) zákona o specifických zdravotních službách poněkud duplicitně, když „úkoly“, které zaměstnavatel zaměstnancům ukládá, musí vždy vycházet ze „zařazení“ zaměstnance.

Letmou zmínku o vydávání posudků konečně obsahuje § 347 odst. 1 zák. práce, týkající se ohrožení nemocí z povolání. Uvádí, že lékařský posudek o ohrožení nemocí z povolání vydává poskytovatel zdravotních služeb příslušný k vydání lékařského posudku o nemoci z povolání.

1.8
Zákon o ochraně veřejného zdraví

Zákon č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví, je podobně jako zákon o specifických zdravotních službách předpisem, který problematiku ochrany a podpory veřejného zdraví normuje z více různých úhlů pohledu. V sedmém dílu druhé hlavy zákona nalezneme ustanovení o ochraně zdraví při práci.

Pro účely této publikace je asi nejdůležitější úprava kategorizace prací. Všechny práce se dle § 37 odst. 1 zákona rozdělují do čtyř kategorií podle míry výskytu faktorů, které mohou ovlivnit zdraví zaměstnanců, a jejich rizikovosti pro zdraví. První kategorie je kategorií zbytkovou, do níž se řadí nejméně rizikové práce, které nebyly zařazeny do jiné kategorie. O zařazení do druhé – rizikovější kategorie rozhoduje zaměstnavatel a své rozhodnutí pouze oznamuje orgánu ochrany veřejného zdraví, kterým je v tomto případě místně příslušná hygienická stanice. Ten může danou práci také zařadit do zvláštní kategorie druhé – rizikové. O zařazení práce do třetí nebo čtvrté kategorie rozhoduje zpravidla příslušný orgán ochrany veřejného zdraví, a to na základě žádosti zaměstnavatele.

Za rizikové práce zákon označuje jednak práce zařazené do třetí a čtvrté kategorie, a dále práce zařazené do druhé kategorie, o nichž zvláštní právní předpis nebo rozhodnutí orgánu ochrany veřejného zdraví stanoví, že jsou rizikové. Zákon pro rizikové práce stanoví zvláštní požadavky na zaměstnavatele, včetně vedení evidence rizikových prací.

V současné době je v Poslanecké sněmovně projednáván návrh novely zákona, na základě kterého by krajské hygienické stanice měly nově získat pravomoc vykonávat státní zdravotní dozor nad plněním povinnosti zaměstnavatele zajistit pracovnělékařské služby a povinnosti poskytovatele pracovnělékařských služeb provádět pracovnělékařské prohlídky v rozsahu stanoveném zákonem o specifických zdravotních službách. Nezajištění pracovnělékařských služeb ve stanoveném rozsahu, nevedení dokumentace stanovené zákonem a neprovedení pracovnělékařské prohlídky v rozsahu stanoveném prováděcím právním předpisem by pak nově mohlo vést k uložení pokuty až 500.000 Kč. Dle předkladatelů si novela klade za cíl bojovat mimo jiné s částým nešvarem, kdy poskytovatelé pracovnělékařských služeb přistupují k lékařským prohlídkám příliš formálně a nerealizují všechna vyšetření předepsaná příslušnou legislativou.

1  Srov. http://www.mzcr.cz/dokumenty/reforma-zdravotnictvi-se-stava-realitouvlada-ji-schvali-do-konce-kvetna_4870_2160_1.html (včetně prezentace, na kterou odkazovaný web dále odkazuje).

2  Srov. MACH, Jan.: Legislativní smršť ve zdravotnictví: Nové právní předpisy. Zdravotnické fórum. 2012, 6/2012. ISSN 1804-9664.

3  Srov. text stanoviska dostupný zde: http://www.mzcr.cz/Legislativa/dokumenty/stanovisko-k-prechodnemu-opatreni-98-odst1_6099_2539_11.html.

4  Srov. zejména komentář poskytnutý v článku Pichrt, J.; Hůrka, P. Povinné vstupní lékařské prohlídky externistů na vysokých školách?, publikováno na serveru www.epravo.cz dne 15. 2. 2013, přímý odkaz: http://www.epravo.cz/top/clanky/povinne-vstupni-lekarske-prohlidky-externistu-na-vysokych-skolach-89180.html.

5  Srov. např. odkaz na směrnici v rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR ze dne 4. 10. 2011, sp. zn. 21 Cdo 2785/2010.

6  Viz též Šubrt, B., Bukovjan, P. Vyhláška o pracovnělékařských službách – poznámky, problémy a souvislosti. Práce a mzda. č. 5/2013.

2

Pojem pracovnělékařských služeb

Dříve než budeme zkoumat, kdo jsou subjekty pracovnělékařských služeb a jaké právní vztahy mezi nimi vznikají, považuji za účelné rozebrat význam pojmu pracovnělékařských služeb.

Podle § 53 odst. 1 zákona o specifických zdravotních službách pracovnělékařské služby představují zdravotní služby preventivní, jejichž součástí je hodnocení vlivu pracovní činnosti, pracovního prostředí a pracovních podmínek na zdraví, provádění pracovnělékařských prohlídek, které jsou preventivními prohlídkami, a hodnocení zdravotního stavu za účelem posuzování zdravotní způsobilosti k práci, poradenství zaměřené na ochranu zdraví při práci a ochranu před pracovními úrazy, nemocemi z povolání a nemocemi souvisejícími s prací, školení v poskytování první pomoci a pravidelný dohled na pracovištích a nad výkonem práce nebo služby.

Již ze samotného pojmu pracovnělékařských služeb a jeho legální definice tak vyplývá určitý protiklad, kdy na jednu stranu jde o „služby“ poskytované zaměstnavateli na podnikatelské bázi, na základě uzavřené smlouvy, za odměnu a v situaci, kdy si zaměstnavatel může poskytovatele pracovnělékařských služeb zvolit z více konkurenčních subjektů. Na druhou stranu je poskytovatel nicméně nadán právem mj. rozhodovat o zdravotní způsobilosti jednotlivých zaměstnanců (byť dle judikatury nejde o „rozhodnutí“ ve smyslu správního práva a jako takové podléhá přezkumu v civilním soudnictví – viz část 5.3.3 dále) a dokonce vykonávat dohled nad plněním povinností zaměstnavatele v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví při práci.

Z hlediska mezinárodní komparace je možno podotknout, že česká právní úprava staví zcela zřetelně do popředí „individuální“ aspekt pracovnělékařských služeb, tj. zejména postupy, kdy poskytovatel pracovnělékařských služeb posuzuje zdravotní způsobilost individuálního zaměstnance k výkonu konkrétně určené práce. V tom se výrazně odlišuje kromě jiného od právní úpravy německé^1 a rakouské^2. Pro ně je typické, že závodní lékaři (Betriebsarzt v německém, resp. Arbeitsmediziner v rakouské právní úpravě) hraje svoji roli zejména při řešení „celopodnikových“ otázek, poskytování porad a konzultací a při prevenci. Pokud tito závodní lékaři posuzují zdravotní stav individuálních zaměstnanců, jde spíše o doplňkovou činnost, při níž se zpravidla nevydávají lékařské posudky, což je dáno mj. i odlišnou právní úpravou skončení pracovního poměru.

K výše uvedené definici je nutno podotknout i to, že zákonodárce v ní zdůrazňuje preventivní charakter pracovnělékařské prohlídky, která by měla sloužit k včasnému rozpoznání případného rizikového vlivu práce na zdraví zaměstnance. V případě pracovnělékařských služeb se nicméně nejedná o preventivní prohlídky ve smyslu vyhlášky č. 70/2012 Sb., která upravuje pravidelné preventivní prohlídky prováděné praktickými, dětskými a zubními lékaři a gynekology. Tyto prohlídky slouží ke zjišťování zdravotního stavu pacienta a jsou zpravidla hrazeny z veřejného zdravotního pojištění. Pracovnělékařské prohlídky slouží zpravidla ke zjišťování způsobilosti zaměstnance k vykonávané práci a jsou hrazeny přímo účastníky pracovněprávních vztahů (většinou zaměstnavateli).

2.1
Posudková činnost

Právní předpisy vycházejí z premisy, že ani zaměstnavatelé, ani zaměstnanci nedisponují odbornými znalostmi nutnými k tomu, aby mohli posoudit, zda je zaměstnanec zdravotně způsobilý k výkonu určité práce. Zaměstnavatel navíc od zaměstnance může požadovat jen informace bezprostředně související s pracovním poměrem, a měl by tak mít i omezený přístup k informacím o zdravotním stavu zaměstnance (k tomu viz část 6.1 dále).

Poskytovatel pracovnělékařských služeb tak musí mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem stát jako určitý mezičlánek, který od zaměstnavatele čerpá informace o povaze vykonávané práce a pracovním prostředí, od zaměstnance čerpá informace o jeho zdravotním stavu a na základě vlastní odborné úvahy hodnotí zdravotní způsobilost zaměstnance k vykonávané práci i další aspekty uvedené v citovaném zákonném ustanovení.

Zákon v této souvislosti jako první součást pracovnělékařských služeb uvádí „hodnocení vlivu pracovní činnosti, pracovního prostředí a pracovních podmínek na zdraví“. Může se jevit jako překvapení, že náš právní řád tento pojem používá právě jen při vymezení obsahu pracovnělékařských služeb a ustanovení § 2 prováděcí vyhlášky, který jinak stanoví podrobnější obsah jednotlivých složek pracovnělékařských služeb, jej nenaplňuje konkrétnějším obsahem. Bude tak na dohodě zaměstnavatele a poskytovatele vymezit podrobnosti.

Provádění preventivních prohlídek naproti tomu zákon a prováděcí vyhláška normuje velmi detailním způsobem. Z § 9 prováděcí vyhlášky vyplývá, že preventivními prohlídkami jsou vstupní, periodická a mimořádná prohlídka, které se provádějí za účelem posouzení zdravotní způsobilosti ve vztahu k práci. Vyhláška upravuje i prohlídku výstupní a následnou. Časové intervaly, v nichž se provádí periodická prohlídka, jsou zakotveny v § 11 prováděcí vyhlášky v návaznosti na kategorizaci práce a věk zaměstnance. Požadavky na obsah prohlídky jsou detailně popsány v § 7 prováděcí vyhlášky.

Hodnocení zdravotního stavu za účelem posuzování zdravotní způsobilosti k práci je proces, ve kterém poskytovatel na základě svého odborného uvážení subsumuje závěry o tom, zda zaměstnance jeho zdravotní stav činí způsobilým k výkonu určité práce, pod některý ze zákonem předepsaných závěrů, který následně vyvolává stanovené účinky. Postup při vydávání posudků je upraven zákonem o specifických zdravotních službách a bude dále rozveden v části 5.1.

2.2
Poradenská činnost

Zákon stanoví, že další součástí pracovnělékařských služeb je poradenství zaměřené na ochranu zdraví při práci a ochranu před pracovními úrazy. Jedná se o velmi podstatnou součást pracovnělékařských služeb, a je tak zcela mylné, pokud někteří zaměstnavatelé pracovnělékařské služby ztotožňují toliko s posuzováním zdravotní způsobilosti konkrétních zaměstnanců (viz ale část 2.4 dále k možné redukci pracovnělékařských služeb u některých prací zařazených do první kategorie)3

Na druhou stranu není možno přehlížet, že odpovědnost za dodržování pravidel bezpečnosti a ochrany zdraví při práci spočívá na zaměstnavateli a poskytovatel pracovnělékařských služeb není nic víc než smluvní dodavatel daných služeb (a know-how s tím souvisejícího). V praxi se může stát, že u zaměstnavatelů, kteří mají vlastní specialisty na tuto problematiku, nebude poradenství poskytovatele hojně využíváno, a přesto bude zaměstnavatel postupovat v souladu se zákonem. Naopak tím, že zaměstnavatel poradenských služeb v praxi hojně využívá, nedochází k přesunu odpovědnosti za dodržování příslušných předpisů ze zaměstnavatele na poskytovatele, a zaměstnavatel tak tuto odpovědnost stále ponese (byť poskytovatel samozřejmě odpovídá za škodu vzniklou zaměstnavateli nesprávnou radou – k tomu viz část 8.1.4 níže).

V tomto kontextu tak působí poměrně překvapivě, že Příloha č. 1 prováděcí vyhlášky zakotvuje minimální čas, který musí zaměstnavatel strávit „poradenstvím a dohledem“ nad jednotlivými pracovními místy, kdy tento čas je stanoven v návaznosti na kategorizaci prací na 10 až 40 minut na jedno pracovní místo, přičemž je-li pracovních míst méně než 10, stanoví se minimální čas určený nejméně pro 10 pracovních míst. Takové pravidlo je snad do určité míry pochopitelné ve vztahu k dohledu, o němž bude pojednáno níže. Představa státu, že může subjektům, u nichž jinak v právních předpisech předvídá vysokou míru samostatnosti a odpovědnosti, oktrojovat, kolik minut budou spolu konzultovat stanovené téma, působí dosti překvapivě. Lze si jen těžko představit, že účastníci právních vztahů budou na vzájemné schůzky nosit stopky, a reálně tak hrozí, že vyhláškou stanovené časové údaje budou mít v praxi význam jen jako podklad pro fakturaci poskytovatele pracovnělékařských služeb.

Abychom byli zcela fér, je nicméně zapotřebí přiznat, že Česká republika není jedinou zemí, která zaměstnavatelům podobná omezení ukládá. Pro srovnání lze odkázat např. na praxi ve Spolkové republice Německo, kde je oprávněním odvětvových odborových organizací (Berufsgenossenschaften), které mají zákonné kompetence v oblasti úrazového pojištění, vydávat pokyny týkající se pracovnělékařské péče, v nichž se řeší mj. i doba, po jakou se závodní lékaři určitým otázkám věnují.4

Ustanovení § 2 písm. b) české prováděcí vyhlášky k tomu stanoví, že poradenství poskytovatele zahrnuje poradenství na následující témata:

1. v problematice ergonomie včetně fyziologie práce, psychologie práce, režimu práce a odpočinku, stanovení výkonových norem,

2. při projektování, výstavbě a rekonstrukci pracovišť a dalších zařízení zaměstnavatele,

3. při zavádění nových technologií, látek a postupů, z hlediska jejich vlivu na pracovní podmínky a zdraví zaměstnanců,

4. při úpravách pracovních míst, včetně míst pro zaměstnance se zdravotním postižením,

5. při výběru technických, technologických a organizačních opatření a výběru osobních ochranných pracovních prostředků,

6. v problematice pitného režimu a poskytování ochranných nápojů,

7. v problematice pracovní rehabilitace,

8. při výcviku a výchově zaměstnanců v oblasti ochrany a podpory zdraví při práci, správných pracovních návyků a při rekvalifikaci zaměstnanců nezpůsobilých vykonávat dosavadní práci,

9. při identifikaci nebezpečí a hodnocení rizik při práci a při zařazování prací do kategorií podle zákona o ochraně veřejného zdraví,

10. při zpracování plánu pro řešení mimořádných událostí,

11. k návrhům opatření k nápravě v případě zjištění závad, které mohou vést u zaměstnanců k poškození zdraví,

12. spočívající v provádění školení zaměstnanců určených zaměstnavatelem v první pomoci a zpracování návrhu vybavení pracoviště prostředky pro poskytování první pomoci pro zaměstnavatele.5

V praxi je tak důležité, aby smlouva o poskytování pracovnělékařských služeb (viz část 3.1.3 dále) obsahovala mimo jiné i závazek poskytovatele konzultovat se zaměstnavatelem výše uvedené oblasti, a nelze než doporučit, aby byla výslovně upravena i odměna za tyto služby.

2.3
Dohledová činnost

V kontextu horizontálních právních vztahů je poměrně neobvyklé, aby jeden subjekt nad druhým vykonával kontrolu a dohled. V pracovněprávních vztazích je nicméně oblast bezpečnosti a ochrany zdraví při práci vnímána jako natolik citlivá, že zákon v tomto ohledu přiznává dohledové pravomoci jednak odborové organizaci^6, a jednak právě poskytovateli pracovnělékařských služeb.

Zatímco u poradenství jsem poznamenal, že bude na adresátech práva, do jaké míry budou tuto pracovnělékařskou službu využívat, v případě dohledu § 57 odst. 1 písm. c) zákona o specifických zdravotních službách výslovně ukládá poskytovateli vykonávat pravidelný dohled na pracovištích zaměstnavatele a nad pracemi vykonávanými zaměstnanci.

Ustanovení § 2 písm. c) prováděcí vyhlášky k tomu dodává, že obsah dohledu je následující:

1. pravidelný dohled na pracovištích a nad výkonem práce za účelem zjišťování a hodnocení rizikových faktorů,

2. dohled v zařízení závodního stravování a dalších zařízeních zaměstnavatele,

3. hodnocení rizik s využitím informací o míře expozice rizikovým faktorům při výkonu práce a výsledků analýzy výskytu nemocí z povolání, pracovních úrazů a nemocí souvisejících s prací,

4. spolupráce při vypracování návrhů pro zaměstnavatele na odstranění zjištěných závad, včetně návrhu na zajištění měření rizikových faktorů pracovních podmínek.

Pravidelný dohled podle bodu 1 výše se přitom vykonává na všech pracovištích zaměstnavatele nejméně jedenkrát za kalendářní rok, nebo jedenkrát za 2 kalendářní roky, jde-li jen o práce zařazené do první kategorie, u nichž nejsou podmínky zdravotní způsobilosti stanoveny jiným právním předpisem (včetně přílohy č. 2 k prováděcí vyhlášce).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pracovnělékařské služby, 3. vydání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.