Zpráva o nezdaru

Olga Walló

Copyright© 2020 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2019 by Olga Walló

Copyright© 2019 Cover and illustrations by Milan Janáček

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-340-4 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-341-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-342-8 (PDF na CD)

Obsah

I. Smysl vedlejší role

Mně se dnes zdál škaredý sen.

Ale co v tom ten čert?

Buďme věcní.

Asistent režie

Co hledá, k ďáblu, na té galéře?

Na každém začátku je nadýchaná naděje,

Dneska je první čtená.

Proč sis ho vybral?

Paměť je někdy zábavná věc.

Postelové řeči.

Kéž by, říkala jsem si, vždyť jsme zatím jen na počátku, nic není ztraceno…

Hlavní je pohoda, jedeme dál.

Vrať se!

Co vlastně Learovi ta Kordélie provedla?

A najednou mne nic nebolí.

Postelové řeči II

Alenka dorazila do divadla

Možná je Iva v lecčems originál,

„Ta jeho kráva chce umřít,

Dnes je něco jinak.

Hlavní věc

Je dobré lít olej na vlny?

Šimon vyhrál.

Dnes hrajeme poprvé pro lidi.

A je tu premiéra.

Iva to však nevzdá.

Ano, to stačí.

II. Zpráva o nezdaru

Je konec dubna a krásný den,

Vzpomínám si, jak k nám Šimon loni nastupoval,

Divadlo je úplné neštěstí,

Ferdýšek už stojí u baru

Ferda si v klubu dává fernet.

Když Prokop opět vchází

Takže už se sešli.

Postelové řeči III

Všechny divadelní bary jsou stejné

Iva mi utéct stejně nedovolí.

V našem divadle je leccos,

Tvůj život jsou tvé peníze

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

I. Smysl vedlejší role

Mně se dnes zdál škaredý sen.

Herecký sen, každý herec ho zná.

Měla jsem hrát roli, důležitou roli, beze mne to nešlo – a nemohla jsem se dostat na jeviště. Zamotávala jsem se do šál, nebo to možná byla opona, prodírala jsem se spoustou zaprášené hnusné látky a ne a ne se z ní vymotat, kdesi za sebou jsem slyšela poplašené kvokání inspice, ten nebožák na scéně už opakoval narážku a podupával, v zádech mi mrazilo, tekl mi po nich pot a mísil se s prachem opony na správně ekzémovou směs – sny vždycky trvají dlouho, děs je v té délce!

Až jsem se nějak vyrvala a prodrala a dostala se tam.

A zjistila, že jsem to nemusela dělat, protože jsem stejně zapomněla text. Tak jsem tam stála, v světle vířil prach.

A už je zase ráno a všechno kolem mne – včetně mne – je vlhké a zmuchlané.

V tom je divadlo skvělé, jakékoliv divadlo: Jsi-li jeho součástí, nejsi sám u sebe. A nejsi vydán sám sobě napospas. Ale teď... Já musím, naléhavě dnes musím něco vypravovat. A pěkně nahlas!

Také si musím hlídat výslovnost, zvládání hlasivek bývalo odevždy mé povolání. Jedna složka mého povolání; jistí lidé... hm... soudili, že složka jediná. Ale v tomhle žádná technika nepomáhá, většina věcí se prostě vysvětlit nedá.

Abych mohla mluvit, musí někdo poslouchat! Jsem z mnohomluvného rodu, pokoj mým předkům.

Včera jsme derniérou Krále Leara ukončili letošní sezónu. Odedneška máme divadelní prázdniny. Divadlo má, oni mají, já už ne.

Protože já už nejsem herečka. Můj divadelní direktor se se mnou rozloučil slovy:

„Paní Evo – ty vaše papíry – můj předchůdce tu měl takový nepořádek – povězte mi: Jak vy jste vlastně stará?“

Nezbývá než zahájit novou životní etapu. A ještě předtím si nějak srovnat tu starou. Teď ti totiž, Evo Marková, pranic nepomůže, když necháš vlastní rozum létat v tak malé cimře jako hejno vrabců. Nikdy to nepomohlo.

Když slyším vlastní hlas – jak je dnes drsný, slabý, nezřetelný! – mám z něho radost jako z odvážného skutku. Často si uvědomuji, že mluvím nahlas sama se sebou. Je to snad podivínské, u starých lidí však běžné. Ale je to také sebezáchovné.

Odjakživa jsem byla herečka. Nic jiného neumím. A staré herečky smrdí. O starých hercích se to neříká – snad proto, že se to mlčky předpokládá? Ale že staré herečky smrdí čertem, to se traduje odjakživa. Má to dobrý základ, bývaly přece cítit docela fyzicky. Ne že bychom se nemyly nebo nezřízeně polévaly parfémy, celou svou garderobu jsme mívaly naskládanou v proutěných kufrech, moc často nepraly, také to nešlo, když jsme se harcovaly ze štace na štaci. Dnešní kostýmy také páchnou. Hrajeme v nich, tudíž je propotíme a proválíme v prachu, na zájezdy s námi cestují nahňácané do beden a v zákulisí se kouří. Čistit se dávají dvakrát ročně, divadlo šetří. Docela prosté, milý Watsone!

Ale co v tom ten čert?

Ten bere, co je za mnou, život zpackaný i zrušený. Role starých se píší jen pro mediální hvězdy. Mým úkolem tedy je – ne, už dávno bylo – nepřetržitě předstírat kondici. Lidský věk se prudce prodlužuje a devastaci tváří lze déle kamuflovat. Marginální matky dávno dospělých mužů a žen v příbězích, kde jde o mladé a mladší. Místo pro staré je tu jen v nejdrastičtějším slova smyslu; slouží jako existenciální strašák; jako bizarně odpudivá expozice umírání. Tahle zem není pro starý, na to už někdo přišel…

Hleď přijímat své rány s úsměvem. Vždyť na detailech nesejde! Hluchneš? Chromneš? Uříznou ti nohu? No a? K čemu tak moc potřebuješ nohy?

Buďme věcní.

Vždyť mi šlo tvrdě o kůži už před dvěma roky. Neměla jsem dost odehraných představení a do našeho dostatečně kamenného a tradičně dotovaného divadla se slávou nastupovalo nové vedení; v jeho čele Šimon, téměř mladý umělecký šéf. Že jsem ho znala ještě jako kluka, no, tím hůř pro mne. Dnes je z něj nové koště a za ním v patách celý zástup lopatiček. Svěží vítr a velkolepé vize, každý čerstvý zázrak sebou přivádí své lidi, bude pro ně třeba systemizovaných míst. Někdo z nás tedy odejde. Kdo asi?

„Máme velké plány,“ začal, když nás všechny svolal do kupy a opakoval: „grandiózní plány! A věřím, že to společně dokážeme, spoléhám na vás, já vám věřím!“

Návrhu dramaturgického plánu na příští rok jsem naslouchala pozorně. Zatleskali jsme, ve vzduchu byla ostražitost. A pak si šel náš nový pán a vládce zakouřit – až už se nebude kouřit nikde, v divadle se ještě kouřit bude – a já bez okolků za ním. S právem staré tety a žaludkem v krku jsem došla až k němu a bezostyšně ho vzala za knoflík.

„Šimone! Pane řediteli! Prosím, prosím, velmi na rovinu, smím?“

„Paní Evo! To jste vy... Ovšem! Samozřejmě –“

Ten slušný kluk, kterého bylo vždy snadné přivést do rozpaků.

„Tak tedy, pane řediteli, vy chcete zahájit inscenací Krále Leara.“

Polkl a mírně zrůžověl. Přinejmenším mu netykám. Bože dej, ať mi to připíše k dobru. Nikdy nebyl rychlopalná hlava, honem, než se stihne naštvat.

„Tak tedy, pane řediteli, z mosta do prosta: Já nemám dost roků – tedy, hm, hlavně dost úředně doložených roků – na důchod a nebudu mít ani dost čárek za odehraná představení. Král Lear – váš Lear!, vaše pojetí – mě úplně moc zajímá. Směla bych vám u něj dělat asistentku režie? Máte dost kuráže na to, abyste strpěl starou ženskou za zadkem?“

Neodpověděl hned a dokonce se hned ani neusmál.

„Mě zajímá moc to téma,“ zopakovala jsem opatrně.

„Jsem strašně zvědavá, z kterého konce to vezmete zrovna vy, a chtěla bych být u toho. Nemusím ani slibovat, že vám do ničeho nebudu – ani náznakem, na mou čest – ale – budu vám – možná, v jistém smyslu – tlumočnicí.“

Druhý bod pro mne: nelekl se do té míry, aby to zavrhl na místě.

Ale ve snu by ho to bylo nenapadlo.

Teď na mne kouká a myslí.

Je je, to to trvá.

Kéž by si řekl, že je to docela chytrý tah! Že se mu můžu stát spojkou ke starému souboru, se kterým musí pracovat! Takové čidlo; může mu napomoci, aby soubor ovládl ne mocensky, ale zevnitř. A že on, Šimon, je vlastně statečný, když se nějaké bezvýznamné baby, případné její neslovné kontroly, ani malinko nebojí!

Silně jsem doufala, že je rád ctnostný ve svých očích. Že to pro něho bude řešení. Jinak by mě přece musel hned a z fleku vyhodit, a to by pro něho bylo určitě nepříjemné. Kdežto tohle je sociální? A vlastně přece fikané! Nebo ne?

„Jde také o to, co je pro divadlo finančně únosné. Ale specielně v případě téhle inscenace... vlastně... zrovna ...“

„Tak díky, děkuji, děkuji, platí!“ usmála jsem se tak, až mě úlevou zabolel elektrickým kartáčkem poraněný koutek úst.

Asistent režie

má být nepřetržitě k ruce režisérovi, dřepět vedle něho a zapisovat jeho požadavky a sentence, případně ve vhodné chvíli připomínat hercům či technice, co tím pan režisér jako myslel. Z toho pochopitelně u slabších jedinců plyne strašné pokušení tak trošinku si zarežírovat.

Jenže já mu nepodlehnu, slibovala jsem si, mám pud sebezáchovy. Režisérů už jsem viděla dost. Umím se ovládat a stáří učí instrumentální pokoře; taky disciplina. Budu to brát jako další kolo výcviku ve velmi speciální terapeutické metodě: pro sebe si ji nazvu řízenou schizofrenií. Zařídím si svou hlavu jako rozdělený byt, poctivou půlku vyhradím loajálnímu plnění své role asistentky. Na podlahách společných prostor vyznačím křídou čáru; budu našlapovat zlehka a ohlídám si mimiku.

Ale v té druhé půli si můžu myslet, co chci; nikdy se mě na to nikdo nezeptá; máloco vím tak zaručeně. Jenom to na mě nesmí být vidět, jinak to nahání strach. Byla jsem odhodlána (a konec konců již přivyklá) brát to jako tvůrčí úkol, jako roli naruby: Herec se obvykle snaží cosi sdělit, představit smyslům, učinit viditelným. Já se pokusím nevyjadřovat nic.

Jasně, už tehdy jsem se obávala, že se můj cíl v posledku ukáže být stejně pofidérní jako pohoda při rozvodu – ale kdo říká, že to nejde? Když jde o kůži?

A teď už je na tahu Šimon, pan režisér.

Co hledá, k ďáblu, na té galéře?

K autorství verše se hlásí Cyrano z Bergeraku, ale sláva připadla Moliérovi. Jestli mluvím z cesty, tam mě upozorněte. Místností poletují vrabci. Opravdu, co na ní hledám?

Většinu života jsem si na Leara nijak nepotrpěla. Dlouho mě vysloveně nebavil, taková pohádka – sůl nad zlato. Až v poslední době, hm, jak ten čas teče jinak, jsem si povšimla, že se mi nějak proměňují oči. Načež mi jaksi nezbylo, než si tu hru doopravdy přečíst.

Podle mého je Král Lear výpověď o tom, že jsme pošetilí, smrtelní a hrozní. Tuhle trojici lze seřadit po libosti, vždycky nějak dá smysl:

Smrtelní a pošetilí, tudíž hrozní.

Hrozní a pošetilí, naštěstí smrtelní!

Umřít je nutné a lze umřít i dobře, jenže hrozné je, že to ve své pošetilosti málokdy stihneme. Většinou se nám jen podaří úplně pošetile se zmarňovat navzájem.

Je to téma tak obecné a základní, že je nejde uchopit jediným správným způsobem, vždycky něco zůstane stranou. Všechny cesty tu vedou k cíli, budou-li jen dostatečně razantní. Každá režijní interpretace je dobrá, jen si za ní musíte stát. A každá bude svévolí, násilným gestem, čímsi jako vbodnutá rozbitá flaška. Pokud bolavě, bude to úspěch.

Textu je na čtyři hbité hodiny, musí se škrtat.

V druhé půli se jednající postavy vzájemně pobíjejí s matoucí svižností, děj by měl však zůstat přehledný. Zbytek zaručí kontroverzně ostré vidění témat. A herci. Ano, herci. Pusťte je na to!

Na každém začátku je nadýchaná naděje,

ta plní sezónu kouzlem. Provoz kluše svou cestou, na nástěnce před záchodem už visí ferman. Nasadit Krále Leara je výzva starým chlapům, poslední šance. Jsou tam pro ně nejméně čtyři dobré role, kde vezmeš druhou takovou hru? Kde není dědek jen bizarní dekorace?

Jenže jen jeden bude král. Zbytek se nepočítá. Role Leara je ten správný předsmrtný vryp do životopisu. Ti druzí si ho už nikdy nezahrají.

Tři chlapi stojí před fermanem jak tři jeleni pod dubem na pasece. Tři poražení jeleni. Ještě se neměří úkosem, chvilku jim to trvá, než k tomu seberou sílu. A noblesu, tu taky. Jen jeden bude krýt stádo.

Jsou tři a čtvrtý tady není. Vítěz bere všecko a rozhodně se nemačká před nějakou nástěnkou u hajzlu. Už dávno zmetek ví, jaká role ho čeká, určitě si ho vzal režisér na slovíčko stranou nejméně čtvrt roku dopředu.

„Chudák Lojza, tohle mu nepřeju,“ zmůže se konečně na slovo Ferdýšek, hlas má maličko bodřejší než obvykle. Je uznávaný komik a hrát bude docela tradičně šaška – a proč taky ne? Jenomže doufání, že jednou třeba dostane jinou roli, až někdo pozná, že na to má, že není jenom Ferda, růžolící srandista, to šimravě neodbytné co kdyby přece? – ho neopustilo celý život. Naděje věrná jak Katynka z Heilbronnu.

Potíž je v tom, že Ferda na to asi opravdu má. Byly by v něm slzy. On to ví a já to tuším. Ale to je jaksi pendrek platné.

„Jojo, funus do roka,“ ozve se nonšalantně Pavel, vysoký postárlý elegán, jen mírně omšelý krasavec s očima, v nichž blednou pomněnky. Na Leara má přirozeně! Kdo jiný, než on? Tím si je docela jist, byť nikdo jeho víru nesdílí.

Oba dva narážejí na pověru kdysi živou na českých divadelních luzích, že role krále Leara je smolná a nese sebou smrt, je cosi jako leishmania, malý hnusný tvor, číhající v tropických stojatých vodách. Svého nositele stráví beze zbytku, čím lépe Leara hraje, tím hůř pro něho, tím spíše jde tomu zatracenému bičíkovci k duhu, příklady se najdou!

Ti staří muži s dětskou prostotou vyslovují své přání. Král Lear je role klíčová, parádní, erbovní, role k završení kariéry. Bylo by skvělé hrát Leara – samozřejmě úžasně – anebo aspoň nejlépe, jak lze. Dát ze sebe všecko, sklidit ovace a zemřít, pokud možno na scéně.

„Bohužel, statistiky nejsou tak přesvědčivé,“ řekne suše ten třetí a zní to, jako když zápalka sklouzne po škrtátku. Náhle cítím drolivou síru až v krku. Prokop Pivoda stěží překročil padesátku, ale vypadá starší. Se zrzavým plnovousem se už patrně narodil a šedivět mu jistě začal už na konzervatoři. Ten podle mého na Leara opravdu má, možná se vším, co to sebou nese. A teď má na něj čas. Teď, právě teď by...

Bledé řasy se mu znatelně chvějí. Gloucestera hraje Pavel, na něho zbyl Kent.

„Ale do tý doby,“ začne zase Ferda, fištrón flexibilní, „ojoj, to si máknem.“

Tři jeleni na pasece – velmi různí jeleni – si vymění pohled plný natrpklého srozumění.

V Learovi jsou jen tři ženské role, král měl tři dcery, Goneril, Regan, Kordélii, sám prý žil, podle staré legendy, „neobyčejně dlouho“, co to tehdy znamenalo? Pětapadesát? Alespoň ty dvě starší už tedy nemusejí být nejmladší. První bod pro Šimona, zapisuji si v duchu, tohle obsadil dobře. Iva a Helena, to může být jízda.

Helena – Regan – byla hned od školy členkou souboru podstatně proslulejšího než ten náš, a teď už je jí o trochu víc, ale to je fuk, ona vlastně vypadá pořád stejně. Z pionýrek přešla na paničky, i když ty pionýrky by ještě uhrála taky. Regan jako nebezpečně uzrálé víno znalců.

A Goneril bude Iva a Ivu já mám ráda.

Na Ivě je pozoruhodné, že se sebou nemá problémy. Buldozer přece nemá práci se sebou, buldozer má prostě práci. A jasné vytýčení: dělá krajinnou architekturu, jednotlivá kvítka mohou mít případně smůlu.

Pokud něco neklape – a kolem nás pořád něco neklape! – zachází s tím, jako když má buldozer poruchu v motoru. Vynakládá sílu… A pokud řidič, ten zmrd, snad nebere v úvahu to hrozné marné skřípání a kvílivé kovové harašení, buldozer dává každou součástkou najevo, že kdyby nebylo toho člověka, co s ním tak pitomě nakládá, k poruše by zajisté nedošlo.

Iva se však neobrací na nějakého mužského s řidičákem, ale zřejmě rovnou na boha.

Kdo to chce hodně zjednodušit, ať si řekne, že je to ženská strašně náruživá. Ve chvíli, kdy narazí na správný objekt, neřeší to ani omylem. Její vzplanutí je okamžité, neproblematické a radostné. Předchozí vztahy jsou rázem přervány, odhozeny, odmrštěny. Zrodila se nová víra, stroj jde do toho znova a stejně naplno!

Jejím posledním objevem je Prokop Pivoda. Goneril a Kent, to bude jízda! Pro toho, kdo pro podobné věci beznadějně nepostrádá čich, se mezi nimi klene vibrující, důvěrné báječně erotické napětí. Pochybuji ovšem, že je Prokop schopen pochopit, s jakou silou zachází. Že je teď ten jeden, pravý, sebedrtivě jediný!

Pro mne je Prokop prostě případ. Ten astenický zrzek s precizními způsoby korektního kontrolora jízdenek se úplně změní, když dostane roli. Na scéně se napřímí a zmužní, nabere na výšce, váze a závažnosti, náhle získá humor, přetlak a věrtele hojně tryskajících a štědře nabízených nahořkle lomených tónů. Ten zázrak je očividný a děje se nám večer co večer před nosem, k mému stálému překvapení však dosud překvapuje. Lidé mu nevěří. Co – lidé! Režiséři, zřejmě synkové bohatých rodičů, s vedením delším než pražský jižní obchvat! Co přišel do Prahy, ještě si nevydobyl stabilní místo v repertoáru. Když ho pochválíš, nedá ti najevo, že by ho to těšilo. Jen řekne hodně ostře:

„Já vím.“

Teď stojí před fermanem. Tak tedy Kent. Ano, Kent.

A Kordélie? Kterápak z našich krásných dravých slečen – Hele, hostovačka.

Vlastimila Grünefelderová, j.h.

Hm.

Mladé holky tu přirozeně máme. Když sáhne divadlo po někom odjinud, činí tak obvykle proto, aby si opatřilo hvězdu, na kterou lidi půjdou, protože ji znají. Z nějakého úžasného seriálu třeba.

„Kdo je to,“ řekne Dan, budoucí Oswald, sluha Goneril, a dá tak najevo, že nějaká taková je hluboko pod jeho úroveň.

„Kdo že je to?“ zopákne Iva/Goneril úplně roztržitě. Nepředvádí, že neví, prostě neví. Má až až práce se sebou a na detaily kašle.

„Ty nevíš? Ale víš,“ na to Ferda, šašek.

„Ta kominda?“ prohlásí Pavel hlasem nevěřícího nesouhlasu a mluví všem z duše.

„To by mě zajímalo, co měla z rýsování,“ protáhne s naprosto zadumanou vážností Helena, budoucí Regan, druhá zlá sestra, a všechny zraky se na ni obrátí.

„Chudák, to je děsné jméno na podpis. Těch písmen, když se máš podepsat redisperem! Já u toho vždycky málem brečela, moje kamarádka v lavici se jmenovala Eva Janů, já jí tak záviděla! Než jsem se já přeškobrtala přes své příjmení, už jsem tam měla dvě kaňky!“

Helena se jmenuje Rožděstvěnská, protože se jí v životopise potloukají nějací ruští běženečci. Je to hubené vyčouhlé stvoření, které se v civilu vyjadřuje dikcí horlivé školačky. Obvykle na to každý skočí a Heleně to pomáhá; maskuje tak nebezpečně vysokou inteligenci.

„A to mám ještě štěstí, protože jsem se měla jmenovat Pulcherja, ta hrůza, pulcher je latinsky krásný, maminka plakala, ona správně tušila, že já krásná nebudu, tatínek na svém trval, tak nakonec ta Helena...“

Helena není sebestředná, je taktní.

„No, co koukáte,“ sebral a zapošil to Ferdýšek, „Vlastimila Grünefelderová, prima! Já si hned říkal, co v tom asi bude, že jsem tu párkrát potkal jejího tátu –“

„Ty ho znáš, Ferdo?“

„No jakpak ne, a ty ho znáš taky, Zelenopolský, říká vám to něco? Jindra Zelí?“

„Jo, ty myslíš takhle? “ řekne Pavel a udělá to známé gesto prsty, „– tititi?“

Ferdýšek se na něho hezky usmál a dál to nerozvíjel, před fermanem na chodbičce se to jaksi nehodí. Hned za dveřmi klubu najde uší až dost. Aby neznal Zelenopolského, Jindru Zelí!

„No,“ začne váhavě, „jeho štěstí prej začalo, když dodával ruskejm oficírům do Milovic nezletilý pionýrky...“

Ferda je zlomyslný jen malinko.

Jenomže – když já mám pro Jindru Zelí – dr. Zelenopolský si tak přečasto úslužně říkával sám – jakousi slabost. A vím proč.

Jak k tomu jménu přišel, nevím. Po druhé světové válce se v adresáři objevila celá řada Březinů a Dubských, kteříuž zkrátka nechtěli své ošklivě germánské jméno. Jindra ze sebe historek vždy sypal až do únavy, informace v nich však vždycky nějak utonula. Dalo se leda vysoudit, že není Žid, ale Vídeňák; občas se dokonce neubránil méně běžným latinským citátům, vytékaly mu z úst s pradávnou zběhlostí starého preláta. Z nějakého důvodu měl jedinou ctižádost: být českým hercem. A dlouhá léta se tím také živil; sehrál bezpočet sluhů a hospodských, češtinu měl bezvadnou a čistě zpíval. Nadto ve válečných filmech odeřval všechny esesáky:

„Los! Los! Du Judenschwein!“

Tak to stávalo nenápaditě ve scénáři, ale on k tomu vždycky dodal ještě nějakou pěknou, zaručeně německou a zaručeně rytmickou větu.

„Šmírák jeden starej,“ smáli se dobromyslně režiséři, a on jim všem nosil dárky. Vždycky, zásadně. Malinké, ale osobní. Pro toho, kdo to ocenil, v dobách, kdy podobné cetky bývaly vzácným exotickým zbožím, třeba propisovací tužku, kterou stačilo stisknout, aby se děva na ní zobrazená začala zvolna svlékat. Žertovné kondomy. Starší páni ho mezi sebou vítali pobaveným pochechtáváním. Ovšem dámám po jedné pěkně balené belgické pralince, asistentkám produkce krabičku sardinek.

Všichni už na to čekali, byla z toho hra: Copak zase přinese? A obsazovali ho. Jenže to moc nešlo, on hrál nějak divně. Vlastně vůbec ne špatně, ale… jako by se za sebe styděl. V hraní se lhát nedá a on už jednu roli hrál: tu civilní, roli Jindry Zelí.

Své jediné dceři dal jméno Vlastimila. Byla jsem kdysi u toho, když ji sebou přivedl na natáčení.

„Podívejte se na ni! Ona je geniální, ale vy to na ní teď nepoznáte! Ale já vám to říkám! Je jí osmnáct, za chvíli to pozná každý, ale já vám to říkám teď!“

Herci, štáb, režisér, všichni zůstali koukat. Stál tu tlustý chlap v kožené bundě, v hlase měl úpěnlivost a za ruku táhl mladou holku. Ach, v její kůži bych nechtěla být, napadlo mě tehdy. Stála tam, oči malinko husí, kdyby ovšem husy měly oči blízko zobáku, ne po stranách hlavy. Ty oči hleděly upřeně, možná ven, možná dovnitř. Oříškové kudrnaté vlasy, tučné tváře.

Tuším, že jí tehdy nějaký štěk dali. Neselhala, ale neoslnila. Nervózní nebyla.

„Já věděl, že to nepoznáte!“ prohlásil s úsměškem Jindra Zelí a odvedl ji.

Nakonec se dostala do XYZetu, malého, kdysi experimentálního, dnes už skálopevně mumifikovaného divadla. Ukázalo se, že má sluch a zpívá, hlas se pohyboval ve výškách s disciplinovanou jistotou trapezisty v kupoli šapita.

Divadélko mělo své publikum, které se nadšeně chlámalo při prostých žertech a říkalo:

„Tihle si aspoň na nic nehrají!“

Objevila se v takových těch správných filmech pro lid a získala pověst drastické prsaté komindy.

A ta by u nás měla hrát Kordélii?

Dnes už Jindra Zelí epizody nehraje. Prý za ni dal divadlu pořádný balík. A přinesl ho až na stůl ředitelny a nechal jej tam i s aktovkou z buvolí kůže. Ne v igelitce, to dá rozum.

Šimon je ovšem mladý a Jindru Zelí neznal. Krátce poté, co nastoupil do funkce, zaklepal mu někdo na dveře kanceláře.

„Já jsem, pane řediteli, nějaký Zelenopolský a přináším vám peníze.“

Před ním stál draze oblečený a přesto jaksi umaštěný čtverhranný šantala. Šimona napadlo, že za ním přichází báječný Švejk. Tenhle chlap by ho mohl hrát.

„Švejka by měl hrát dědek,“ hlásal přece už na škole, „tím to celé dostane jiný rozměr…“

Tenhle by ovšem nesnesl záběr zblízka. Kamera na detail a oči plné dětské úzkosti. Hrušínský měl v tom filmu oči strašně nevinné…

Nebo by to právě bylo to zajímavé? To žádoucí odlišení?

Šimon mu podal ruku a Zelí mu podal tu aktovku.

„Pro divadlo. Pro vás, pro divadlo.“

Šimon povytáhl obočí. Držel ji a chvilku mu trvalo, než ji s lehkým odkašláním odložil na stůl. Připadal si pitomě.

Divadlo zajisté potřebuje sponzory. Sponzoring je normální věc, štědrý sponzor je sen každého provozního ředitele.

Pokud byl tohle sponzor, byl jaksi netypický. Neměl firemní kulturu. Z náprsní kapsy vytáhl pěkně pracovanou rytou placatku s kalíškem.

„To je, prosím, sedmiletý, VSOP, z oblasti Petite Champagne. Výtečný do kávy.“

„Hm,“ řekl Šimon a zmobilizoval v sobě sebejistotu. Nějak mu tála.

„Ochutnejte, já už nemůžu. Játra.“

Zelená očička pod křovinatým obočím hleděla na Šimona tak prosebně, že se napřed napil a lekl se až pak. Třeba tě chce otrávit, blesklo mu hlavou. Vyhoď ho.

„Jenomže mám přání.“

„Ano?“ udělal Šimon.

„Vy máte zřejmě v úmyslu inscenovat Krále Leara.“

„Jak to víte?“ řekl Šimon a pokusil se, aby to znělo dvojznačně a mírně nadřazeně.

Muž sáhl po aktovce a rozevřel ji. Byly v ní samé peníze, tisíckrát obehraný záběr z detektivek.

„Nastupujete a potřebujete klasický reprezentativní titul,“ řekl, přitáhl si židli a posadil se.

„Prosím, posaďte se,“ řekl Šimon a sedl si proti němu.

„Kordélii bude hrát má dcera. Samozřejmě ji znáte, Vlastimila Grünefelderová, její matka trvala na původní podobě našeho jména…“

Představa, že mu něžnou Kordélii bude tvárnit středně mladá kominda z pohádek k popukání, byla pro Šimona tak nehorázná, že na pána před sebou jenom vytřeštil oči.

Tím mu ovšem poskytl čas. Jindra Zelí se nadechl a začal.

„Pro vás je to bez rizika, i kdyby byla má dcera jen věšák na šaty. Kordélie je slavná role, to ano, ale v celé hře má jen dva výstupy, pár vět! Je to štěk. Ale moje dcera není žádný věšák na šaty! Ona je Kordélie, víte? Je stvořená pro tu roli! A musí ji hrát teď, to už se nedá odkládat, to už je pro ni poslední zvonění! Oni to nevidí, nevědí to, nikomu to pořád ne a nebleskne – já tomu sám nevěřil, čekal jsem, až to někomu dojde, jaká je herečka, ale ne! Vy mi samozřejmě nevěříte, myslíte, že mluvím z cesty. To nevadí, já vás chápu, máte v hlavě jiné věci! Máte svoji koncepci! – Máte ji snad, ne?“

Přerušil ten naléhavý proud, jen aby na něho podezíravě pohlédl.

„Stojíte o tu inscenaci? Veliký výpravný Shakespeare na střední pražské scéně? Parádní tvůrčí dobrodružství, ne?“

Polykáš mě jak hroznýš, pomyslel si Šimon. Třeba v tom koňaku něco bylo… Představil si králíka, který roztahuje všechny čtyři a marně se drápky vzpírá mocným stahům hladkých svalů.

„A mně to za ty peníze stojí. Mně to stojí za víc, mně to stojí za všechny peníze. To je pro mě veliké štěstí, že se dá za peníze konečně koupit něco pořádného!“

Ten chlap to říkal naléhavě a tiše, v koutku mu vyskočila a praskla bublinka slin. Fuj, nechutné. Jaké mají hroznýši sliny?

Sponzor je divadla sloup. Zaplatí a divadlo mu za to poděkuje v programu, pozve ho na premiéru... Když zaplatí víc, octne se jeho jméno třeba i na ubrouscích v bufetu a na toaletním papíru. Když zaplatí hodně moc, poprosí možná direktor první milovnici, aby si je dala pro dobro divadla vytetovat na čelo.

Podobné nabídky se jistě objevují a slušný divadelní ředitel je slušně a obratně... no samozřejmě, odmítne! Řádný sponzor podporuje umění a důvěřuje umělcům, jiné podmínky si neklade.

Nevím, jak dlouho trvalo, než se ti dva dohodli na smlouvě o sponzoringu. Nebyla ovšem zrovna klasická. Peníze připadnou divadlu pouze za podmínky, že se jméno Zelenopolský nikde veřejně neobjeví. Dárce si sumu řádně odečte z daní, ale veškerou publicitu si zakazuje! Až se novináři podiví – což oni mívají ve zvyku:

„Taková nákladná inscenace! A máte na ni zdroje?“ odpoví divadlo důstojně:

„Máme. Máme zdroje.“

A šlus! Ale hlavně – hlavně, hlavně! – se o tom nesmí dozvědět ta, kvůli které se to všechno děje. Vlastička.

Náš nový bezmála mladý umělecký šéf má velké plány, inscenace musí být náležitě výpravná, „Král Lear bude naše vlajková loď a ta pravá společná zkouška ohněm,“ jak se vyjádřil ve své řeči k poddaným, „bude něco stát a musí to stát za to!“

Vlastimila Grünefelderová stojí u baru. Nikdo se na ni nedívá a všichni ji bedlivě pozorují. Nikdo nedá najevo, že ji vidí. Neuteče, požádá barmanku Boženku o jablečnou šťávu. „Šestnáct osmdesát,“ řekne Boženka a dívá se jinam, nenapíše jí útratu na futro jako nám všem.

Vlastimila Grünefelderová vyloví dvacetikorunu a Boženka jí vrátí tři koruny. Vrátila by i ten dvacetník, jen kdyby ještě byly dvacetníky.

Vlastimila Grünefelderová se statečně pokusí napít, nezrudne, pleť jí jen začne matně světélkovat. Asi se jí sevřel hltan křečí, staví na bar svou sklenici nedopitou.

Dneska je první čtená.

Když pan režisér mluví, hledím mu do tváře. Když sklouzne pohledem ke mně, píšu do sešitu. V poznámkách zatím udržuji pořádek. Zaplaťbůh, funguje to.

„Hrejte, co je psáno,“ pravil v jiné, též velmi považované klasice princ Hamlet svým hercům.

To jim tedy pověděl pěknou pitomost. Zaprvé, v podobných případech se nikdy nehraje, co je psáno, ale co je dramaturgicky přečteno a vyloženo. Prvním zásahem je už volba překladu!

Potom se škrtá a upravuje, proud slov se valí z hor a hrozivě duní, možná by rád srážel stromy a sákl do bažin, prorážel si meandry v podvědomí. Voda je živel větší než my. Musí se zkrotit, potvora, hráze, přehrady, regulace, poldry – to by to jinak dopadlo!

Šimon, náš pan režisér, není troškař. Připravil si režijní knihu důkladně, vzal si na to též spoustu barevných pastelek. Každý výstup jako komponovaný obraz. Značky pro jednotlivé herce, zručně rozložené podle osy. Úběžník, druhý plán, stínohra. Kontrastní svícení, projekce.

Tý jo. Zřejmě si hodně hrával s legem. A taky chodil na výtvarku. Náčrty postaviček jsou elegantní, zběžné, jistých kontur. Jenom nemají obličeje...

Šimon si v této chvíli možná připadá jako Kolumbus, když tehdy zdvíhali kotvy a vystrojené lodi dýchaly na změklých vlnách, zpomalených dlouhým ochranným molem. Posádka je na palubě, bezvadní chlapi, dobře si je vybral. Santa María a Pinta jsou galéry jak se patří, Goneril a Regan, Iva a Helena, dvě báječné baby, na ty se dá naložit, ty si prosadil, ty má a může se na ně spolehnout. Ještě je tu, pravda, Niña, ta mrňavá šalupa, ta třetí do počtu, tu mu dali navíc, bez té by se obešel, ale něco je za něco a on věří, že ostatní ji přehrajou, utáhnou ji, smetou, zametou. O tom se nemusí mluvit – to se musí stát.

Všichni, ale všichni dnes mají nápady a koncepce, dramaturg, výtvarník, muzikant... Šéf maskérny se už vyjádřil úplně ke všemu, zevrubně rozebral líčení všech postav, se zálibou prodlel na tvrdých, kamenných maskách obou sester, na symbolech vyvolenosti ve tvářích dvořanů, všichni herci už pochopili, že budou cíleně zmalováni do nepodoby, až bude problém udržet pod vrstvou tělky jakoukoliv mimiku – ale o Kordélii dosud napadlo ani slovo. Jako by tam nebyla, jako by to byla epizoda tak nepatrná, že o ní škoda ztrácet slovo. Kompars, ten na sebe vždycky něco namatlá! Epizody se řeší, jen když mají moc převleků, síla Krále Leara netkví v hadrech!

Vlasti milá Kordélie byla na čtených zkouškách předpokládaně příšerná. Měla úzký vysoký nazální hlas, koktala a klopýtala.

Obklopovala ji bublina ticha.

Měla jsem dost času se na ni dívat.

Oči hleděly rovně před sebe, byly modrozelené jako matné korálky a v nich něco ptačího. Ale žádný svižný a drobný elegantní ptáček, konipásek, švihlík ani sýkorka, spíše dobře krmená bílá husa. Tichá pýcha hospodyně.

Vlastně bylo dobře, že tu je, měla svou nezastupitelnou úlohu: Všechny nás stmelovala. Taky nás zřejmě vnímala jako hmotu, látku, matérii. Byli jsme pro ni ten tlak zvenku.

Husám se obecně hrozně křivdí, husa má rovněž svou důstojnost a svébytnost. Řádně a skromně sedí v košíku, když ji nesou na trh. Netuší, co ji čeká.

My také ne.

Proč sis ho vybral?

Ve všech těch velkých rozletech a plánech není úplně nepodstatné, kdo bude hrát krále Leara. Proč si, bože dobrý, zvolil Šimon zrovna Lojzíka? Co na něm vidí?

Pokud se najde režisér natolik prostý pudu sebezáchovy, aby Lojzu obsadil do detektivky, je to zlé; ta totiž musí mít začátek, prostředek, konec a indicie, které tě k tomu konci bezpečně dovedou. Na stěně visí puška, má se z ní tedy vystřelit. Co by tam jinak dělala? Připadne-li fant na Lojzu, musí ho ten druhý, ta oběť, jež má být potrefena, navigovat:

„Nechceš ty mě náhodou zastřelit? Podívej, támhle visí puška! Tak střílej!“

Helena mu jednou v této situaci na scéně nabídla, že se zastřelí sama. Facit. Ještěže Helena umí přejít takové patálie suchou nohou jak japonskou zahradní lávku, nebude přece před lidmi shazovat kolegu!

Lojza nám teď bude tvárnit krále Leara. Jistě celou duší, nebo čím – nevím, co to chová v tom zplihlém těle, někdy mívám pocit, že se v něm duševní obsahy nekonečně teskně svévolně převalují jak silikonová výplň v ovadlém prsu postarší krásky. Proč sis ho, chlapče, vybral?

Něco na něm být musí jistě, když ho tak miluje naše inspicientka. Samozřejmě ve vší počestnosti. Než zakotvila u nás v divadle, dlouho pracovala jako vychovatelka v Diagnostickém ústavu pro narušenou mládež. Byla o sobě vždy přesvědčená, že má náturu jak z vydělané hověziny. Nikdy jí ani nenapadlo prznit své nezletilé chovance, tvory často politováníhodné, ale většinou na zabití. A vida – už je to jinak. Naše inspicientka Jarmilka támhle plaše mžiká v rožku dveří, i když oficiálně by tady vůbec být neměla. Ale tohle je Lojzova velká chvíle a ona chce být u toho.

Je tak dobré mít koho milovat, říká její tvář. Dříve by jistě podobná slova přes rty ani v duchu nevypustila; její vnitřní život vždy býval – především pro ni samu – zahalen tajemstvím. Vsadím se, že jsme ji zkazili.

Lojza je člověk vzdělaný, přemýšlivý a tichý. Přišel z oblasti na vrcholu mužných sil, hodně se od něho čekalo. A pořád se čeká, dnes už to bude zvolna třicet let...

Role, kterou právě studuje, mu vždy obsadí paměťovou kapacitu beze zbytku. Inscenace, ve kterých hraje, však mají smůlu, Lojza si je prostě ve svém vnitřním kompu odhodí někam do odstraněné pošty.

Když se večer dává představení, ve kterém Lojza hraje, a tudíž by bylo hezké, kdyby se dostavil, posílá mu inspicientka Jarmila první esemesku už před desátou dopolední:

LOJZIKU, JSI TAM? VECER HRAJES!

A znova před polednem:

LOJZINKU, JA SI TE HLIDAM! NEZAPOMEN!

Milovat znamená pochopit, jak sloužit nejlépe.

Jarmila tenhle princip zvládá jak játra krvetvorbu.

Paměť je někdy zábavná věc.

Šimone, chlapče, já znala tvého tátu. A možná líp než ty, protože na tebe on dlabal. Moc jsi ho neužil, ale nezapřeš ho. Mají-li bohové smysl pro humor, lze říci, že byl jejich miláčkem. Než celkem mlád vyšel z francouzského okna, protože zapomněl, že bydlí v sedmém patře, byli z něho všichni dočista na větvi. Do oficiální paměti dneška se zapsal jako čistý a vzpurný duch, plápolající v temné době… a tak dál.

Já jsem to brala tak, že je svobodný k čemukoliv. Z DAMU šel rovnou do Národního, kapličky posvátně zkostnatělé, důstojné a rituální, kam se má údajně vstupovat roztřesen úctou; však starší kolegové už se postarají, abys jí pociťoval náležitý dostatek. Jenomže – co když se neroztřeseš ani náhodou, protože ti to není dáno, dobře víš, co je za co, vcházíš tam přece proti podpisu jistého směšného papírového cáru, ne na znamení své vyvolenosti! A pokud máš ruce v kapsách a ležérně povolená ramena a bezstarostně to uneseš... jsi v očích druhých, od dětství fackovaných těžce pěstovanou tradicí, zkrátka neskutečný. Jsi úžasný.

„To je takový náš Jesenin!“ zalykaly se blahem mé tehdejší kolegyně.

„Jesenin a James Dean dohromady, to je ono!“

Něco na něm být musilo, když talent to přece nebyl? Kdo ví, jak to bylo doopravdy? V té době, o které je dosud lépe nemluvit?

Pokradmu hledím na Šimona a srdce se mi svírá strachem a něhou: Jeho táta si kroutil pramínek vlasů a hnípal si vřídky na křídlech nosu, jeho syn režisér má úplně stejnou gestaci – kde to vzal? Jak to s námi pánbůh dělá?

Šimon ctí památku svého otce. Má na něho pár dětských vzpomínek, makavých a stěží nahlas čitelných vrypů. Už je starší, než byl kdy on a práce též odevzdal více, aniž dosáhl – aniž kdy dosáhne – jeho fialově fosforeskující slávy.

Král Lear je příběh otců a dětí a každé drama je psychodrama. Jakpak se náš hoch popasuje s archetypální otcovskou postavou? Když si obsadil Lojzu? Co po něm bude chtít, co on mu může nabídnout?

Velké, hrubé tělo, jemný vzdálený pohled. Celoživotně slibný. Všichni, nejen naše inspicientka, tomu nějak podléháme. Možná, možná už – teď, teď už jistě – a prdlajs, páni. Zas jen vlahá popletená voda. Vypadá jako věšák na cokoliv, ale všichni přece víme, že to žádný věšák není, vždyť neunese a nedonese pořádně nic!

Helena se na scéně statečně zastřelí sama a pak jen láskyplně potřese hlavou:

„To je náš bláznivej Ir!“

„On je takový secesní,“ vzdychá nad ním garderobka. Iva se toho chytla a volává na něj zdálky:

„Ahoj, dekadente!“

To my mu dáváme gloriolu, my ho táhneme, my si ho vymýšlíme! Možná to Šimon nějakým velmi neslovným způsobem pochopil. Poslouchám teď režijní výklad velmi pozorně.

Jde na to šikovně. Mluví o aktualizaci, o diktátorské moci, o králích dneška. Na scéně budou znít mikrofony a vlát prapory. Obří obrazovky nabídnou lidu obraz krále.

Je v podstatě lhostejné, co uvidí lid.

V případě Lojzově spatří rozměklé kapounovité rysy. Ten chlap má v sobě cosi blátivého!

Lear, kterého vidí Šimon, nemá žádnou ctnost a královskou už vůbec ne – tu mají všichni ostatní. Nemá královské vlastnosti, jen královské zvyky – je zvyklý, že ho poslechnou. Krále z něho tvoří ti druzí – on sám v sobě královské důstojenství nemá! Je viditelnou hlavou a druzí ho oblékají do královských vlastností, vkládají mu je do ruky jako žezlo.

Proč ne. Vlastně ano! Kdo se narodí jako král, je zajatcem své hodnosti. Nemá jinou zkušenost než královskou a to je samo o sobě holé neštěstí. Lear je naprosto nespolehlivý v každém slova smyslu – charakterově, prakticky – nesmyslný člověk! Všichni ostatní jednají smysluplně, chovají se třeba ošklivě, ale příčetně. Kdežto v Learovi nenajdeš pevný bod. Je to slaboch disonantní v každém slova smyslu. Takhle vidí Šimon Leara.

Lear na to přijde v bouři. Ale přijde na to Lojza?

Trubte, trubači!

Postelové řeči.

Jemně mu růžoví kůže na krku, pihy mu na bledé kůži zad splývají do snědých ploch, nos ostří a uši se špičatí a chvějí jak loveckému psu. Tohle jsou pravé postelové řeči a v posteli je přece směšný každý.

Ti dva si v posteli povídají, to vím, Iva mi tu důvěrnou informaci vnutila, chlubila se mi s ní, protože právě to jí připadá na Prokopovi tak skvělé.

„Expozice je vždycky problém; má svoje pravidla a ta si protiřečí! Zaprvé je nutno předpokládat, že diváci ještě vypínají mobily, opozdilci se derou na místo, šustí rozbalované pralinky. Od toho jsou v operách předehry. V klasickém dramatu nemá nikdy titulní postava první větu.“

Proslov má pauzy, protože Prokop Ivu mezitím líbá, beze spěchu jí přejíždí rty po rozsáhlém těle a Iva si připadá v tryskavém bezpečí. Tak je to správné, vzrušení, které je spojuje, je zároveň i přesahuje, netýká se jich samých, ale práce, má základní, nezemský cíl. Prokop na ni nyní hledí tak zblízka, že by musel šilhat, aby ji doopravdy viděl.

„Na druhé straně je nutno děj otevřít maximem informací, abychom rychle sdělili, kdo je kdo, kdo s kým a proč. První věta je formální protržení startovací pásky a tradičně se svěřuje postavám podružným.“

„Ty nejsi postava podružná,“ řekne Iva a přitáhne si jeho tvář na rameno, brada se však vzepře, Prokop mluví dál.

Okolnosti jsou velmi určité, prostěradlo zmačkané a garsoniéra půjčená. Láska, až o stěny bije, co se neptá, co bude za rok, neplánuje děti ani modrý oválný bazén k vile, herecká, momentální, na zkoušce zrozená.

Jinde než na zkoušce také vzniknout nemohla. Když k nám do souboru Prokop přišel z Brna, byl atraktivní a zábavný jako odložené pravítko. Co hůř, budil rozpaky. Jeden jaksi nevěděl, co Prokop ví a neví. V jeho mírně vzdáleném bledém pohledu jako bychom četli:

„Přeješ si dialog? Ty chceš se mnou hovořit? – Tázal ses na něco? – Ach, ty mě chválíš! – Pochvala od takové nuly – dobře. Já to snesu.“

Vyfasoval pro začátek na záskok pana Tobiáše ve Večeru tříkrálovém, nasadili mu kulatou glacnu, nouzové řešení bez nadšení.

Na scéně se proměnil k nepoznání. Průsvitná šlejška, složená z modrých žilek, pih a začervenalých víček, rázem nabrala padesát liber. Sálal sílu. Voněl.

Iva hrála jeho služku Marii. V té inscenaci se pan Tobiáš s Marií po sobě hodně váleli.

„Páni, ty krásně hraješ,“ řekla mu Iva a nic tím nemyslela, chtěla mu jen složit profesní poklonu, bylo za co, valník odbrzdil a koleje vedly s kopce.

– Ty se na mě díváš? Ty mě sleduješ?

Bral to jako výzvu k akci.

Některé reprízy nejsou jako jiné. Hrálo jim to!

A v Ivě něco skákalo a volalo a řvalo:

„Týýý vole!“

To bylo hodně zábavné, jak Prokop dokáže vilnit na scéně a jen dohraje, nuda, konec, přestane existovat!

Kupodivu rychle se ukázalo, že to není tak docela pravda, v téhle garsoniéře s ní existoval až až.

Jenže Iva se vždy angažuje absolutně a chtěla by o tom druhém vědět úplně všechno, ale z Prokopa aby jinak každé slovo páčil. Je nucena sestavovat ze střípků. Pochopila, že její vzrušující partner je v civilu velice spořádaný člověk, přímo nudně řádný, a v Brně má ženu Janu, o hodně mladší než on sám. Představu chtěla mít Iva rozhodně jasnou! Mít to zpracované, aby na to už nemusela myslet.

Baletky jsou bytosti zvláštního druhu. V posteli například dokážou dát nohu kdykoliv kamkoliv a v kterémkoliv úhlu, usoudila posléze pro sebe uštěpačně. Občansky prkenný Prokop si s ní tudíž patrně připadal jako sluncem rozpálený hliněný reliéf v Kadjurahu. To je v Indii, najatým autem se tam dostanete z Varanasí nebo z Agry docela pohodlně. V 10. a v 11. století tam zbudovali spoustu chrámů... a ty od 14. století zarůstaly džunglí, až zarostly úplně a všem mohly být ukradené. Až na ně v roce 1837 čirou náhodou narazil anglický seržant jménem Burns a – jůůůha, žjóva a tak – říkalo se už tehdy wow?

Rudohnědé stavby pod spletí zeleně pokrývaly jemně ciselované a půvabně pojednané reliéfy exaktně erotického obsahu. Téhož roku byla v Londýně korunována královna Viktorie, začala supercudná viktoriánská éra. V džungli ztracené Kadjuraho nabylo náhle až podezřele rychlé proslulosti.

Tihle divoši! To prostě musíte vidět!

Dnes není v Kadjurahu po džungli ani památka a horkem zmoření turisté bloumají kolem obnažených staveb a stánků se suvenýry bezmála znuděně...

Takhle nějak si Iva to jeho manželství rovnala v hlavě. Pokud vůbec. Protože stavět v posteli představení je mnohem zábavnější než dumat o nějaké baletce. Iva je dnes nadšená! Protože pak a předtím a mezitím nemluví ti dva ani o sobě, ani o lásce: mluví o divadle.

„Šašek může být klidně ženská, ne? Nebo něco třetího? Co je a kolik mu je, to přece nikoho doopravdy nezajímá? Myslíš, že je šašek starej?“

„Lear mu říká ‚chlapče‘ a on jemu ‚strejčku‘,“ hlesl bez valného zájmu Prokop kdesi za její hýždí, „a vzhledem k tomu, že za Shakespeara údajně hrával jeden herec šaška i Kordélii...“

„To by vůbec nebylo marný, kdyby hrál Kordélii Ferda. Místo tý koupený krávy.“

Prokop se zasmál, ale Iva to myslela vážně. V tomhle neznala bratra.

„Ženská, mužskej! Hlavní je energie! Ty Ferdu neznáš, já jo! To je křehkej, jemnej člověk! Dojemnej! Dovede rozplakat i násadu u koštěte, nevím, jak to dělá!“

„Tak mu měli dát Leara. Když jsem viděl starého Oliviera, plakal jsem já.“

„Tobě měli dát Leara,“ řekne Iva a zdvihne nohu ke stropu.

„Ale Kent je naprosto zajímavá role. Klíčová,“ pronese Prokop právě v okamžiku, který by k souvislým zaujatým větám inspiroval jen málokoho. Tak je to správné! Neboť Král Lear je nadlidský úkol, hora převysoká, kdekdo se po jejích svazích drápe, obrysy budí respekt a nikomu nezbývá na detaily.

Kdysi, když ještě Iva bývala chráněná dcerka úspěšného otce, byly pro ni Himaláje velké tak skoro akorát. A tam trčí jedna hora, jen trošku nižší než ta nejvyšší, a jmenuje se Rybí ocas. Ona i tak vypadá. Je to hora posvátná a horolezci to kupodivu respektují. Ještě nikdo na ní nebyl až úplně nahoře.

„Ještě nikdo nikdy neinscenoval bezezbytku dobře Krále Leara a nedá se to čekat ani od Šimona,“ míní věcně Iva, je dobré krotit přemrštěný zápal, i v dravých milenkách sídlí mámy. Jenže Prokop ji dnes neslyší.

„Kent není žádný slouha, rozumíš? Je první šlechtic království! Jako kdyby americký prezident ve vzteku vyhnal ředitele CIA! Lear není absurdní, absurdní je Kent! S tím svým zdravým rozumem a nebojácnou morálkou! Král je jen člověk, ale Kent neslouží králi, slouží řádu!“

Iva se tu válí po způsobu pasáčků, rukama podpírá bradu. Létat je snadné, jak vlahá věc je kůže.

„A je to velká komická role, víš? Úplně se nabízí, ale ještě nikdo ji tak nezahrál! On normálně ujede, ulítne úplně stejně jako Lear! V jedné chvíli je to kdo z koho! Řvou na sebe jak dva pohůnci! A potom – šup – Já jsem váš sluha Caius!

Pro urozeného a tříbeného pána – vždyť umí dokonce číst! – není vůbec snadné ze sebe z ničeho nic udělat obhroublého cháma! To vždycky zavání fraškou, je v tom cosi nepravého, chudák jistě přehrává a vypadává z role. Ten může ošidit leda tak Leara! Král vnímá své poddané vždycky jen globálně, nač by si je pouštěl k tělu, kam by přišel!“

Iva se baví. Jasně, prokletí vedlejších postav! Nikdy na ně nedojde řada, co na tom, jaké perly pro ně Shakespeare napsal, stejně se to všechno seškrtá. Prokop je ve své nejlepší verzi, ve vrcholném oblouku hereckého štěstí: Pracuje.

„Kdy se Kent rozhodne vydávat za Caia? Snazší by bylo, kdyby prostě odešel s Kordélií na francouzský dvůr. Parádní, pohodlný exil. Jistě by se pro něho místo našlo.

V prvním návalu rozhořčení to má možná dokonce v úmyslu.

Tak Kent – ó páni – se loučí s vámi všemi:

Bude žít postaru, byť by žil v nové zemi!“

Iva je skeptická:

„Tohle fungovalo za sociku. To znal můj táta nazpaměť. I kdybys hrál jako hovado, vždycky to mívalo ohlas. Hlediště tajilo dech.“

Prokop se jí roztržitě probírá ve vlasech. Neodpovídá, nemusí, navazuje na společnou notu.

„Jenomže to by bylo moc prosté. Kent vynaložil na celou věc příliš mnoho práce, než aby teď vyklidil tak snadno pole. Nepokládá se za poraženého. Musí jen být králi nablízku, počkat, až ten vztekloun zase vychladne a začne myslet státnicky. Vztah s Kordélií se musí co nejdříve urovnat. Navázat diplomatické vztahy s francouzským dvorem!“

Iva prohýbá hřbet, obratle se krásně skládají do oblouku. Teď jsou skutečně spolu.

„Právě na těch přeskocích poloh by se dalo krásně stavět, vždyť ten sprostý hňup Caius se obratem mění ve velitele výzvědné služby, zdatně intrikuje, rozesílá posly na všechny strany a nikdo stínem nezpochybní jeho autoritu!“

„Autoritu, kterou opravdu má!“ skočí mu do věty Iva. Ne, jenom naváže niť.

„A kterou Lear zahodil! A on by to chtěl spravit! Protože má v sobě řád! Kent neslouží nějakému bláznivému dědkovi, slouží řádu!“

Situace se znamenitě stupňuje.

– Možná jsme směšní, ale jsme skvělí, myslí si Iva. To není pravda, že se přitom nedá na nic myslet. Ba právě naopak. Ba právě naopak.

– Ne, teď zrovna ne, teď se nedá myslet. Teď se budeme chvíli rozplývat. Uplývat proudem.

„A jemu ta role sprosťáka moc nejde, dohání lidovost libovou duchaplností. Upřímný je na ní leda ten vztek, že ho k tomu dohnali!“

Teď už je jedno, kdo z nich co říká.

To je na každé inscenaci to nejlepší: když už víš, že v ní budeš hrát a ještě můžeš doufat, že bude dobrá. Že si můžeš vymýšlet. Tentokrát se to povede. Děj otvírá on, Kent.

Já myslel, že král má více v lásce vévodu z Albany než z Cornwallu.

Co nejvíc jmen do první věty! A pojmenovat konflikt! Tak tedy – Albany nebo Cornwall?

„Až jednou se mu to načisto vymkne z rukou. Ta scéna v kládě, víš? – Z toho hlediska je zjebat Oswalda úplná radost! Kent je velký pán a – “

„ – Goneril je slepice,“ vpadne mu do věty Iva a obrátí ho naznak. Jaksi jí problesklo, že o její roli dosud nepadlo ani slovo.

„Nána, který tak srdečně vadí tatínek harleyista!“

Prokop jen vykulí oči. Iva rezonuje – na něho – v příliš akrobatických přeskocích.

„No, přijede jí tam se stovkou rytířů a drobí na koberec, ne? Představ si, kdyby si na to vzal černý anděly! Takovej harley je výpravnej… ale pusť si ho na trávník! Anglickej!“

Buď na něj protivný a zanedbávej ho, ty i tvá čeleď!

Jenom ať stěžuje si!

Ten její Oswald poslechne z té duše rád. Beztrestně si dupnout na šéfa, ach pomsto sladká!“

Tohle je taky hra, a taky naprosto sladká. A Prokop přivírá oči a praví velice vážně:

„Oswald není jen slouha, je milenec své paní.“

„A kdo ho hraje, slouží divadlu, protože –“

„Ono je to tam trošku popletené, a podstatný je výklad, protože –“