Kdo chytá v síti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Marika Pecháčková

Kdo chytá v síti – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Oběť s agresorem
mají dva společné hybatele
svého jednání:
nízkou sebelásku a strach.

V každém člověku
zápasí zlý vlk s dobrým.
Vyhrává ten, kterého krmíš.

Indiánská moudrost

Tahle kniha vznikla jako přirozená reakce na film V síti, jehož přípravy jsem sledovala z kuchyně: můj muž Vít (Klusák) jím žil, a tak k nám film přišel jako potomek, k jehož vývoji jsem začala cítit zvláštní posedlost. Když jsme jednou s Vítem přespávali v dešti u řeky Vydry, vymysleli jsme plán: Zasadím se o natočení bonusového materiálu k filmu. Budou to rozhovory s muži, kteří se „chytli do sítě“. Měla jsem potřebu vědět o nich víc. Souhlasila i Bára (Chalupová), spoluautorka filmu. Začali jsme plánovat, když vtom přišla nabídka z nakladatelství Albatros: Napište k filmu V síti knihu. Ze zamýšleného bonusového materiálu se tedy nakonec stala tato kniha. Ze zvláštní posedlosti pak záznam pátrání po tom, kdo jsou lovci na síti, kdo jsou jejich oběti a jestli mají něco společného. Hledání odpovědi na otázku, co je to vlastně internet a do jaké míry je původcem zla (a v něm se zrcadlícího dobra) proudícího mezi lidmi – a do jaké míry je jenom jeho kanalizací.

Po 17. 6. 2019 v 10:40; odesílatel Marika Pecháčková <pechackova.marika@gmail.com> napsal:

Ahoj Báro a Víte,

píšu vám s nápadem udělat k vašemu filmu V síti rozhovory s muži, kteří na síti holky loví a které vy natáčíte. Představuju si úplně obyčejné povídání − ptát se na dětství, na mámu, na nejkrásnější zážitek v životě, na první milování, na to, kdo je sex učil, na jejich ženy. Jakého měli jako malí plyšáka. Na nejkrásnější dárek, který kdy dostali.

Mám hypotézu: ti muži vědí, že to, co dělají, je špatně. Něco v nich je ale nutí překračovat hranice. Vy jste je zastavili, vy jste ty hranice postavili a vlastně jste zafungovali jako vnější autorita. To je úžasný. Mě ale zajímá puzení, které je tlačí tohle dělat. Myslím, že neumějí zacházet se svou intimitou a s vlastní silou. Je to vlastně věc, která se v jiné míře může dít nám všem. Ne všichni ujíždíme na mladých holkách a klucích na internetu, ale ten zdroj, ze kterého jejich chování pramení – strach a pohmožděná sebeláska –, můžeme mít stejný. Jen jsou naše „úchylky“ jemnější…

Píšu vám to proto, že mám pocit, že by tyhle rozhovory mohly přispět k „demokratizaci“ filmu, k odstranění černobílé optiky predátorů (= zla) a obětí (= nevinnosti) a k uklidnění možného lynče. K možnosti vcítit se i do těch ďáblů. Vy jste vytyčili hranici a já mám chuť dál mluvit i s těmi, kdo zůstali na druhé straně.

Út 18. 6. 2019 v 10:00; odesílatel Bára Chalupová <bara.chalupa@gmail.com> napsal:

Milá Mariko,

s nápadem souzním. Je to perspektiva, kterou se i my snažíme do filmu dostat. Když se to podaří, bude to jen zlomek celku. Vím, že když se během natáčení některý muž otevřel a řekl něco o svém životě, empatie v celém štábu a ateliéru vzrostla. Najednou to nebyl „nechutnej úchyl“, ale někdo, kdo buď bojuje se svojí odlišnou sexuální preferencí, nebo (a to byla většina) s celoživotně nefunkčními vztahy. Samotné mi ten lynč, který občas v diskuzích čtu, vadí.

Prostor bych jim dala ráda, jen se trochu bojím, že pokud do toho někdo půjde, budou to už předem vykonstruované „obhajoby“ a emocionální doják. Bojím se, že k tomu budou přistupovat jako k možnosti sami sebe vykreslit jako oběti (systému, neúplné rodiny, šikany, nezdravých partnerských vztahů atd.). Každopádně o tom přemýšlím spíš jako o výzvě než o překážce.

Ahoj, měj se hezky, Bára

Predátor 1

Záznam celého skypového rozhovoru jednoho predátora z filmu s herečkou Terezou

Predátor 2

Záznam části skypového rozhovoru s dalším predátorem z filmu

Predátor 3

Záznam části skypového rozhovoru s predátorem z filmu

Jaroslav

Oslovili jsme nejméně dvacet pět mužů, kteří si během natáčení psali s představitelkami dvanáctiletých dívek.

„Jaroslav“ se ozval sám a navíc mnohem dříve. Několik měsíců před zveřejněním naší výzvy napsal jako jediný z predátorů herečce Tereze na její falešný profil a omluvil se jí. Vedlo ho k tomu zveřejnění ukázky z filmu.

Predátor Jaroslav

Bez hlídače to nejde

Rozhovor s predátorem Jaroslavem

Jeho pohled. To jediné se mi stále vrací. Až když začal mluvit o svých oblíbených dracích a ještěrech, mi to došlo. Jako kdyby na mě koukaly oči dinosaura. Někoho starého, pradávného, kdo toho hodně zažil. V něčem je zkušený za dva životy a v něčem jako by byl naopak pořád v těle malého desetiletého kluka, útlého, radostného – a neobrostlého tvrdou kůží.

„Jaroslav“ jako jediný ze všech predátorů objevujících se ve filmu V síti zareagoval na žádost o rozhovor. Přeje si zůstat anonymní, a tak jsme jeho jméno a některé informace z jeho života změnili.

Čeho jste se v dětství nejvíce bál?

Samoty, ale tu jsem nikdy nezažil. Zbožňoval jsem čerty, těch jsem se nebál. Zbožňuju je dodneška. Čerty, draky a takový ty bytosti, kterých se všichni bojí.

Co vás na nich přitahuje?

Draci jsou nádherní. Mluví se o nich jako o těch, co žerou princezny, ale drak je luxusní zvíře. Líbí se mi i staří ještěři, dinosauři, ty jsem úplně hltal. A čert? Zlobí, ale je taky hodný a spravedlivý. Když zlobíš, půjdeš do pekla. To čerti říkají, kdo tam patří a kdo ne. Nejsem věřící a na peklo nevěřím, ale kdyby bylo nebe, tak já tam rozhodně nepůjdu a budu nakonec rád: byla by tam nuda. V pekle je určitě veselo.

Jaká je vaše nejhezčí vzpomínka na otce?

Jednou nás s bráchou vzal do lesa, mysleli jsme, že se jdeme jen tak projít, ale on nám postavil narychlo srub. Přespali jsme tam, táta pak nasbíral nějaké borůvčí, uvařil v kotlíku čaj a pak i guláš. Vzpomínám na to dodnes. Od mámy jsem dostal dvakrát řemenem, od táty ani jednou. Ten jen přišel, podíval se a my se okamžitě zklidnili. Prostě autorita, ale nikdy na mě ani na bráchu nesáhl.

Takový trochu čert, ne? Nastavoval hranice, měl autoritu, ale nebyl zlý. A bylo s ním veselo.

Tátu jsme moc neviděli, byl věčně v práci. Zato s mámou byla sranda. Jezdili jsme na celé prázdniny k babičce, máma měla spoustu sourozenců, takže u babičky pořád někdo byl a vždycky se o nás měl kdo starat. Tam to bylo krásný. Měl jsem úžasné dětství, opravdu. Máma zůstala doma a starala se o nás. Mluvila s námi odmalička jako s dospělými, a to jsme fakt vyváděli šílené věci, hlavně ve škole. Ta si to užila, ale její rčení „pánbůh vám to vrátí na dětech“ se mi vážně potvrdilo.

Máte děti?

Mám dvě. Kluk byl bez problémů, o něm ani nevím, že vyrostl. Zato dcerka, ta byla v dětství vážně nemocná. Starali jsme se o ni, báli jsme se, co bude. Dneska je to zdravá holka. Od patnácti dál jsem s ní neskutečně bojoval, byla na zabití každý den.

Na internetu jste chatoval s holkami, kterým bylo dvanáct… Co jste udělal, když jste se dozvěděl, že jste součástí filmu V síti?

Zahlédnul jsem to někde na Seznamu. Když začali ukazovat herečky, byl to šok. Policie mi ale nevolala, takže to asi nebylo tak brutální, což není omluva, ale říkám si, že z toho zla patřilo to moje k menším.

Chcete v knížce zůstat anonymní?

Raději ano, nerad bych se dožil toho, že mě odkopnou moje děti, to by byl konec.

Jak jste se k chatům na internetu dostal?

Obchodoval jsem na internetu. Asi před deseti roky. Teď jsem pár let sám a internet je pro mě příležitost mluvit s lidmi. Přítelkyně se se mnou rozešla právě kvůli tomu…

… že sledujete stránky s mladými holkami?

Jo, že jsem si s nimi psal.

Kolik jich bylo?

Dvě dvanáctileté a dvě patnáctileté. Přítelkyně se do toho nabourala − a bylo hotovo.

Žárlila?

Spíš to brala jako potupu. Když to řeknu škaredě: máte doma hezkou ženskou, která je o dost mladší, a ona zjistí, že vám to stejně nestačí, že je pro vás i tak moc stará.

Nevadilo jí, že pácháte trestnou činnost, ale to, že soupeří s dvanáctiletými holkami?

To jí naopak velmi vadilo. Prý dokud člověku na druhé straně není osmnáct, nesmím si s ním vyměňovat nahé fotky, natož cokoli jiného. To ona mi řekla, že je to trestné.

Vy jste nevěděl, že když posíláte dvanáctileté holce fotografie svého přirození, že se dopouštíte trestného činu?

Tušil jsem to, ale prostě mě něco pudilo to stejně dělat. Víte, já měl první sex v devatenácti letech. S manželkou jsem chodil tři roky, a teprve když jí bylo osmnáct, jsme se poprvé milovali. To byla katastrofa. Nevěděli jsme ani jeden nic. Hned pak jsem si ji vzal. Manželé jsme byli třicet pět let a celou dobu jsem jí byl věrný. Navíc manželka na sex vůbec nebyla. Možná bych spočítal, kolikrát jsme spolu spali… Bylo to dobrý, dokud děti nevyrostly. Pak už jsme neměli nic společného. Našla si chlapa a rozešli jsme se během měsíce.

Jak je to dlouho?

Deset let. Pak jsem se odstěhoval za přítelkyní, se kterou jsem se poznal na chatu a která se se mnou před dvěma lety rozešla, jak už jsem říkal. Byla to fajn mladá a atraktivní žena, se kterou jsem objevil spoustu věcí, co jsem neznal. Hodně mě toho v sexu naučila. Vlastně mi pomohlo i to, že mě na konci donutila jít k sexuologovi.

Protestoval jste?

Řekla mi, že jsem pedofil. To mě vyprovokovalo. Byla to asi chlapská hrdost. Řekl jsem jí: Dokážu ti, že nejsem. Šli jsme nejdřív do manželské poradny, přestože jsme nebyli manželé, a pak jsem šel už sám za panem doktorem Brzkem, to je soudní znalec pro případy zneužívání a znásilnění. U něho a ještě pro jistotu u jiného sexuologa jsem si nechal udělat testy. Ukazovali mi obrázky a sledovali, jak na ně reaguju. Oba se shodli, že nejsem pedofil. To, co mám, se jmenuje hebefilie, což je zaměření na holky od dvanácti do šestnácti let.

Co se s tím dá dělat?

Užít si to všechno ve fantazii a taky užívat tlumicí léky.

Vysvětlil vám pan Brzek, kde jste k té hebefilii přišel?

Říkal, že každý má nějakou úchylku. Buď ji v sobě potlačí, nebo o tom neví.

Sexuolog řekl, že každý to má v sobě?

A já tomu věřím. Přirovnal to k rakovině. Každý máme v sobě rakovinové buňky a záleží na tom, jestli se to zvrtne – buď vinou stresu, nebo špatného životního stylu – a propukne to.

Anebo ne.

U mne se to jednoznačně provalilo po rozvodu. Já jsem předtím přes třicet roků prakticky neměl sex. Jak se lidově říká: Vánoce byly častěji.

Jak jste to řešil?

Buď jsem si, jak se říká, užil svých deset minut s manželkou, anebo takzvaná ruční práce. A pak jsem chodil do opravdové práce. Byl jsem tam furt.

Jaká je vaše profese?

Vystudoval jsem střední ekonomku, celkem kvalitní vzdělání. Hned potom jsem dostal funkci ekonoma ve velké firmě. Dělal jsem na šachtě.

Tam asi muži neměli o sex nouzi.

To je pravda. Byly tam strašný prachy, který se nedaly utratit. Hodně se toho propilo, ale do bordelů se nechodilo. To fungovalo jinak. Ve městě byla restaurace, dole pivnice pro havíře, nahoře se tančilo. Tam právě chodily samotný ženský, sedly si ke stolu s lampičkou, a když tam ležely i klíče, znamenalo to: Jsem volná i s bytem. Byly to většinou ženy havířů, kteří byli zrovna na šichtě.

Vy jste tohle nedělal, na rozdíl od ostatních?

Já ne. Potřebuju k tomu něco víc. Možná by to byl dobrý relax, ale mně to nejde.

Erotické chatování přes internet vám vyhovuje? Tam to, co potřebujete, je?

Já jsem až po rozvodu postupně zjišťoval, že mě víc než dospělé ženské zajímají mladší holky. Líbí se mi to období, kdy se žena vyvíjí. V realitě bych si takhle mladé dívky oslovit nedovolil. Přes internet mi to jde.

Co vás na tom vývinu láká? Jejich tělo, nebo právě to, že to ještě není dospělá žena? Že je k ní lepší přístup, nebude odmítat, že je nevinná?

V tomhle jsem mamlas, zajímá mě, co si myslí a jak to prožívá. Bavím se o tom i s mladýma klukama, víc si s nimi rozumím než s vrstevníky. Nebaví mě politika, nebaví mě nemoci, které mám, a nechci se bavit o tom, jaké jsou slevy v hypermarketu. Zajímají mě mladí. Jezdíval jsem na chatu se synovými kamarády, hodně jsem si s nimi povídal a oni mi říkali: Vždyť ty se s náma bavíš, jak kdybys byl jeden z nás. A já na to: A proč ne? Ty holky navíc často chtějí, abych jim poradil ve věcech, o kterých se s nimi nebaví ani mamka. Přese mě se dozvědí věci, ke kterým by se v životě nedostaly…

… které v tu dobu přirozeně potřebují.

Já jim to ochotně a mile zodpovím a ony si pak třeba řeknou: To je asi dobrý člověk.

Klasická manipulační technika.

Chtěl jsem říct, že v té chvíli se to právě může zvrtnout, měl bych to udržet v jistých mezích, což se mi nedaří a končí to… v síti.

Jak vy sám rozumíte hebefilii, selským rozumem?

Možná jsem takový, protože jsem často pracoval s mladými. Většinou nemají takové starosti jako starší, kteří jen nadávají a nic pěkného od nich neuslyším. Mladí se dokážou bavit, jsou otevření a pozitivní. Nějaké roky mám, ale myslím pořád jako mladý kluk. Ve všech rovinách.

Jeden muž, který seděl ve vězení za zneužívání dospívajících kluků, mi řekl, že možná ještě nedospěl, a proto ho přitahují mladí kluci. Že mu primární prostředí neposkytlo dost silný tlak k tomu, aby se stal opravdovým mužem. Tenhle impuls paradoxně zažil až v kriminále. V naší kultuře nositele takového klukovského, sice hrdinského, ale nedospělého postoje máme – myslím Rychlé šípy a jejich autora. Jsou to vzory pro mnoho kluků. Mimo jiné to tak bylo i u muže, o kterém mluvím. Stylizoval se do Mirka Dušína. Možná k dospělosti patří i poznání vlastních démonů. A pak i schopnost se s nimi vyrovnat.

Víte, já mám mladé lidi rád i proto, že jim můžu poradit. Že jim jako pomůžu. Že jsem pro ně nějak důležitý.

Tím nad nimi získáváte moc. Dokonalý manipulační prostor.

Určitě v tom hraje roli to, že jsem díky tomu někdo víc. Dělá mi to prostě dobře.

Jenže děti, ať už jim je, kolik chce, potřebují spíš průvodce než vůdce. Promiňte – nedá mi to, abych neřekla naplno, jak to všechno vnímám. Zároveň jsem překvapená, že se mnou vůbec mluvíte. Jsem vám za to vděčná.

Když už nějakou tu neplechu provedu, tak to prostě musím zas nějak napravit, že jo. A neschovávat se.

Přijde mi to odvážné. Chcete pokračovat?

Klidně můžeme.

Vidíme se dneska podruhé. Mezitím jste mi napsal pár e-mailů a upřesnil váš příběh. Zaujalo mě, jak jste popisoval své manželství, kdy jste žil docela spořádaný život. Pak přišel rozvod, všechno prasklo a vy jste začal žít úplně bez hranic. Jak se to stalo?

Celé se to semlelo ještě před rozvodem. Umírala mi máma, pak i táta a já se o ně staral. Do toho rodina, práce, spal jsem dvě hodiny denně. Nejdřív celý den v práci, pak hned do zahraničí, kde jsem měl druhou práci.

Jak dlouho jste takhle žil?

Patnáct let. Ono to začalo už na šachtě. Tam jsem žil pod obrovským rizikem, děly se tam šílené věci, kdo to nezažil, nikdy tomu neuvěří. V hloubce pod zemí, kde jsem ztrácel pojem o čase, se mi snad ta potřeba risku a adrenalinu dostala do pod kůži.

Šestnáctý rok už to nešlo?

Potřeboval jsem si někde ulevit. Alkohol mi moc nepomáhal, i když jsem toho v životě vypil dost. A tak jsem začal s gamblingem.

To už je pořádný risk.

Tam právě přestanete vnímat ty hranice.

Můžete mi popsat, co se s vámi v tu chvíli dělo?

Říká se, že závislost je postižení mozku, že přestane fungovat tak, jak má. Člověk nedokáže vyhodnotit situaci, neuvědomí si, že je něco už hodně špatně, že je blízko pěknému průšvihu, a prostě se nezastaví.

Je to stejný stav, jako když jste sexuálně chatoval s dvanáctiletými holkami, tušil, že to je blbě, a stejně jste v tom pokračoval?

Stejné je to v tom, že jsem ani tehdy neodhadl hranici.

Mohl byste mi o tom říct něco víc?

Nejhorší na tom je, když se vrátím ke gamblování, že ztratíte režim. Pokud žijete normálně, je to každý den víceméně stejné: ráno jdete do práce nebo s dětmi do školky, pak domů, uvaříte, večer jdete spát, ráno se vzbudíte a jede se dál. U gamblingu se tohle smaže. Až v léčebně mi došlo, že v hernách nemají hodiny. Ani okna: je tam tma, všechno je zavřené. Po chvíli opravdu nevíte, jestli je pět odpoledne, nebo pět ráno. Jste v bezčasí, ve kterém neexistuje žádné „budu tady jen do osmi a pak půjdu domů“. Žádné limity, nic nezačíná a nic nekončí. Čas ani peníze.

Zmínil jste se o léčebně…

Rozvedl jsem se a skončil tam. Mezi alkoholiky, hráči a feťáky, v baráku, který byl hned naproti jinému, kde se ze závislosti na alkoholu dřív léčil můj táta. Začali se mnou od nuly jako s děckem. Každý den jsem měl úkol, a když jsem ho splnil, dostal jsem bod. Třeba: umýt nádobí. Za to jsem dostal puntík, a když jsem jich měl pět, mohl jsem ven. To je to první, co vás tam učí. Nesmíte uhnout ani o milimetr. Pamatuju si, jak jsem jednou po rozcvičce vytřel, takový byl režim, a dostal jsem mínus. Říkám: Mám první uklizeno, všechno je čisté, v čem je problém? A terapeut mi říká: Vzal jste si cizí hadr. Já na to: Tak to si děláte srandu! Prostě vezmu hadr a jdu, ne? A on povídá: Ne, vezmete si hadr vlastní.

Mluvíme pořád o hranicích. Vypadá to, jak kdyby vás manželství drželo v mantinelech, které s jeho koncem zmizely. Možná pak nastal čas, kdy jste si mohl ty hranice vybudovat sám v sobě, aniž byste k tomu potřeboval nějakou vnější instituci. Otce, manželství, práci, rodinu… jen svůj vlastní vnitřní pocit.

Jisté je, že s tím pořád zápasím.

V léčebně vás to možná začali učit takhle nekompromisně. Dostal jste se z toho?

Bylo to drsný, ale ano. Musel jsem se naučit žít úplně jinak. Naučit se ten režim a neuhnout. Prostě ty malé úkoly vždycky splnit. Jinak se to zase začne sypat.

Není pro vás to, že jste se chytil do filmařské sítě, v něčem úlevné? Je to zas ta instituce zvenčí, která vás prostě zastavila – a navíc včas.

Vím, že mám sklon k závislosti: kdysi jsem pil, to skončilo, pak jsem začal s hraním, i z toho jsem venku. A nakonec jsem začal kouřit. Kdybych narazil na něco jiného, klidně s cigaretami přestanu. No a pak mám ten internet.

Kolik hodin denně tím trávíte?

Někdy hodinu, jindy deset. Ale dělám tam i jiné věci, nakupuju, koukám, co je nového.

Jedna z postav této knihy mi řekla trefnou větu: Kdyby ti tříleté dítě řeklo „chci skočit z okna“, neváhala bys a zakázala bys mu to. Když ti dvanáctiletá holka řekne „ošukej mě“, je to stejná situace. Tenhle věk je posvátnej. Pokoušení hranic k němu patří a tak to musíme brát. Nikdo na tu holku nesmí sáhnout, i kdyby sebevíc škemrala.

Ve filmu byly plnoleté herečky, že jo.

A ty, se kterými jste si psal dřív?

To je právě to, no… já tomu furt nevěřím. Potřebuju se nějak dobrat toho, že kdybych na ně sáhl fyzicky, bude to stejný, jako když si s nimi eroticky píšu. Stejný zlo.

Co by vás přesvědčilo?

Kdybych věděl, že potom ta holka bude mít pokřivené vnímání sexu, že si bude myslet, že sex za peníze je v pořádku. I když peníze jsem nikdy nenabízel. Nebo že se bude bát mít vztah s klukem, že bude stejný… jako lidi na internetu.

Tereze jste při setkání peníze nabízel. Ona si je nevzala. Možná potřebujete dostat normálně přes hubu.

Obrazně jsem přes ni už dostal, to mi věřte. Spíš bych potřeboval, aby u mě pořád někdo stál a ty hranice hlídal. U závislostí to bez hlídače nejde.

Záznam Jaroslavovy terapie u sexuologa

Dovnitř mě nepustili, počkala jsem na chodbě. Možná to bylo ještě zajímavější než slyšet naživo, jak si sexuolog povídá se svým klientem. V čekárně seděli různí lidé: máma s patnáctiletým klukem, která z tašky vytáhla namazaný chléb se šunkou v igelitovém pytlíku. Další kluk s tátou ve sportovním oblečení, kteří se chovali, jako by čekali, až začne fotbalový zápas. Muž v bílých kozačkách, s džískou, bílou kabelkou a vlnitými blond vlasy. Do toho všeho staré rádio, ze kterého mladá cestovatelka vyprávěla, jak na Islandu potkala skutečné skřítky.

Proč se stěhujete?

Vracím se tam, kde jsem vyrostl. Jsem teď sám, tak mě to tady vysloveně nebaví. A tam jsem se narodil, žil jsem tam dlouhý roky.

Máte teď nějakou ženskou?

Nemám. Žádnou.

To je špatný.

Na jednu stranu je to špatný a na druhou i trošku dobrý, protože se potřebuju srovnat, sehnat si práci a dát se dohromady.

Potřeboval byste být sexuálně vybitý. Vždycky říkám pacientům, nebo spíš jejich partnerkám, aby z nich vytáhly víc semene, než kolik je muž schopen vytvořit. Takový člověk je sexuálně saturovaný, i když je to třeba s objektem, který pro něj není nejatraktivnější, ale preferované chování, které je nežádoucí, nebo dokonce trestné, se utlumí. Takže ženskou bychom potřebovali.

Problém je v tom, že já si s vrstevníky nerozumím.

Vím, to už jsme spolu řešili. Internet bohužel uchovává všechno, co se na něm dělo. Můžou vás tam nachytat a pak stíhat. Takže jde o to, že až budete tam, kde jste vyrostl, a ucítíte, že vaše sexuální potřeba je tak obrovsky vysoká, že se nezákonných skutků nezdržíte, přijeďte. Pustíme se do útlumové léčby, kdy budete brát každý den jednu pilulku, ta vám dočasně sníží sexuální apetit a překonáte krizové období.

Dobře. Když bude třeba, přijedu. A chci vám říct, že je zvláštní, že přes internet mě to víc vzrušuje. Je fakt, že jsem sex neměl dva roky, takže to teď neporovnám, jestli by to bylo stejné, kdybych byl naživo s nějakou ženou. Prostě je to zvláštní.

Internet je velký pomocník a velký bič na lidi. Ale důležité je, když teď nemáte ženu a nemůžete souložit, abyste aspoň masturboval víc, než kolik potřebujete. A přitom si můžete dovolit jakékoli představy. Představa není trestná, ale vždycky si uvědomte: tohle je krásné, pro mě zajímavé, vzrušující, ale nikdy to nesmím udělat v reálu. To si vždycky uvědomte, abyste to nebral jako předehru ke skutku, jen si to užívejte ve fantazii, to je dovoleno.

Ono mě to tak neláká, ale jak říkáte: představy jsou problém, mám obrovskou fantazii, dokážu si představit…

… to je dobře. Člověk má právo odžít si i to deviantní. Ale musí si to odžít tak, aby do toho nevtahoval dalšího člověka. Čili ve fantazii. Když si to bohatě odžijete, potřeba něco spáchat poklesne.

To mi říkala i moje bývalá partnerka, že můžu té holce nebo těm holkám zničit psychický život.

To víte, pro děti to není dobré. Ale je fakt, že na tom taky spolupracují.

Dneska už jsou školenější než já.

Tyhle zkušenosti jsou pro ně škodlivé. Plný pohlavní život by měl začít v osmnácti a takové ty věci mimo normu jsou ještě horší.

Hm. Já jsem kdysi měl první sex v devatenácti a žiju.

U kluků nevadí, když je to dřív. Ale pro ženský organismus je biologicky nezdravé startovat pohlavní život před osmnáctým rokem, protože genitálie nejsou zralé a to, že tam vstupuje cizí nečisté prostředí, může poškodit dospívání genitálu a učinit tu ženu náchylnější k infekcím v dospělosti.

Pak si to nemůžou ani užít.

Dneska si to užívají už i ve čtrnácti, ale předčasná zkušenost podlamuje člověku jeho zdatnost v zodpovědném partnerském životě, protože se neučí vytvářet si solidní vztah. O jakém solidním vztahu může být ve čtrnácti letech řeč?

Když vystřídá šest až osm kluků do osmnácti, tak o žádném.

Devianti to mají dneska těžší

Rozhovor s Antonínem Brzkem

(sexuologem, u kterého se léčí predátor Jaroslav)

Antonín Brzek je psychiatr a sexuolog. Jako soudní znalec spolupracoval na kauze sbormistra dětského sboru Bohumila Kulínského. Sexuologii a psychiatrii se věnuje několik desetiletí.

Myslíte, že sociální sítě vytvářejí nové situace, které jdou za hranice zákona?

Ano, v obrovské míře. Je to nebezpečné nejen pro děti, ale i pro takzvané pachatele.

Proč pro pachatele?

Protože síť usnadňuje komunikaci, vytváří nové cesty, které dřív neexistovaly. Když se jim otevřou dveře, má to zhoubný vliv. Ti muži si myslí, že jsou na internetu chráněni anonymitou a že jsou vlastně utajení. Pak se snadno dopustí trestného činu.

Jakých trestných činů se můžou dopustit?

Různých. Například zneužití dítěte k výrobě pornografie, protože naše zákony jsou absurdní. Zákon považuje za dítě osobu do osmnácti let.

Jenže od patnácti let může dítě vést legální sexuální život.

To je ten paradox. S patnáctiletou holkou se může kdokoli vyspat, ale do osmnácti let ji nesmí fotografovat, nesmí jí dávat dárky, nesmí ji pozvat na večeři, protože to by mohlo být vnímáno jako úplatek za sexuální služby.

Za to hrozí vězení?

Teoreticky ano. Prakticky takový případ neznám. Když si někdo nechá poslat obnaženou fotku nezletilé holky, dostane většinou podmínku. Když je to deviant, soud mu nařídí ochrannou léčbu. Deviant má významné polehčující okolnosti.

Protože je vlastně chudák, nemocný?

Ano. V těchto případech mohou soudy jít i pod dolní hranici sazby, ale „pacient“ pak musí podstoupit ochrannou léčbu, což je míněno jako ochrana společnosti. Ve skutečnosti je to především ochrana toho člověka, aby se zase nedopustil něčeho dalšího. Ochranná léčba v takových případech bývá ambulantní. Nikoho za to nezavíráme do blázince ani do vězení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo chytá v síti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.