Hana Marie Körnerová

DŮM U TŘÍ BOROVIC

Hana Marie Körnerová

DŮM U TŘÍ BOROVIC

Copyright © Euromedia Group, a. s., 2018

© Hana Marie Körnerová, 2018

ISBN 978-80-249-3631-4

ČÁST PRVNÍ

Útěk

Jedna

Byl čas oběda. Dopolední trh už skončil, místní odešli domů, přespolní trhovci se buď usadili na zahradě hostince před hradbami, nebo už na svých vozech krytých plachtami ujížděli pryč. Náměstí rozpálené sluncem bylo liduprázdné, sem tam přeběhla po horké dlažbě kočka, občas zapleskala holubí křídla, jak se celé hejno vzneslo a usedlo o kus dál.

Na nízké zídce oddělující roh náměstí od dlážděné cesty stoupající vzhůru ke kostelním vratům sedělo děvče oblečené do pomačkaných zaprášených šatů. U nohou jí stálo jakési zavazadlo zakryté zánovním šátkem, skloněnou hlavu stínil velký slamák. Seděla bez hnutí a snažila se potlačit pocit paniky, která se jí zmocňovala stále silněji. Seděla tu už od samého rána, na místě, které jí ukázali trhovci. Přišla sem hned za svítání a teprve po ní dorazilo asi půl tuctu dalších lidí, kteří stejně jako ona hledali práci. Většinou to byli venkované, děvčata nabízející se jako děvečky a mladí muži schopní vykonávat jakoukoli práci v hospodářství. Dva se drželi stranou a tvářili se trochu povýšeně, protože to byli mladíci z města vyučení řemeslu a obyčejnými venkovany pohrdali.

Dívka se slamákem si původně myslela, že sehnat práci nebude zase tak těžké. Bylo sice už po žních, ale v hospodářství je až do listopadu stále co dělat.

Zpočátku to vypadalo dost slibně. U zídky zastavovaly povozy, hospodáři vracející se z trhu prohodili pár slov, řekli, pro jakou práci hledají lidi, a pak se vyptali na poslední službu. A to byl kámen úrazu. Všichni uchazeči o práci měli buď doporučení, nebo se mohli odvolat na někoho známého, jehož jméno mělo v tomto městě dobrý zvuk. Nic z toho dívka se slamákem udělat nemohla. Přitom se zdálo, že právě ona bude mít největší úspěch. Hned první povoz zastavil přímo před ní a statná žena, která seděla vedle kočího, si pátravým pohledem prohlédla její mladou tvář s jemnými rysy a očima, jež byly přímo ztělesněním nevinnosti.

„Jak se jmenuješ, děvče?“

„Alžběta, paní.“

„Potřebuju děvečku,“ řekla žena. „Ale takovou, která by dokázala i ohlídat malé děti a v případě potřeby vypomoct v kuchyni.“

„To všechno umím, paní,“ přikyvovala Alžběta horlivě.

„To je dobře. Tak mi ukaž svoje papíry a můžeme se dohodnout.“

„Papíry? Já…“ Dívka náhle zrudla a začala koktat a žena okamžitě zbystřila pozornost.

„Cože? Ty nemáš žádné doporučení? Žádnou knížku se zápisem z poslední služby? Kdepak jsi sloužila naposled?“

„Já… Nebylo to v tomto kraji…, přicházím až od Besompieres.“

Ženina tvář se stáhla nevolí, dříve vlídný výraz zmizel.

„Tak to ne, děvče,“ řekla stroze. „Za co mě máš? Takovou jako ty nepotřebuju! Že ti není hanba! Měla by ses raději odsud pakovat!“

„Já…, asi vám nerozumím,“ hlesla Alžběta vylekaná nečekaným obratem.

„Ale určitě mi rozumíš, jen se nedělej. Holku vyhozenou ze služby nikdo nepřijme. To by musel být blázen. Jak se vůbec opovažuješ ucházet o slušné místo?“

„Ale mě nikdo nevyhodil, paní.“

„Nelži! Kdybys odešla ze služby, tak jak počestné služky a děvečky odcházejí, měla bys nějaké doporučení nebo pracovní knížku. Za copak tě vyhodili? Kradla jsi? Nebo ses spustila? A já ti málem naletěla na ten tvůj nevinný kukuč!“

Žena se znechuceně odvrátila a pokynula další dívce, která seděla hned vedle a se zájmem sledovala celý rozhovor. Její knížka byla v pořádku, dívka si hodila ranec dozadu na vůz a vyskočila za ním. Poslední, co Alžběta viděla, byl její pohrdavý pohled. A nejen její. Dobře si všimla, jak se změnilo chování lidí kolem ní. Všichni se odvrátili, někteří si dokonce odsedli. Od této chvíle se jí už nikdo na nic nezeptal, nikdo se na ni přímo nepodíval. Samozřejmě slyšeli každé slovo a ve tvářích se jim dalo číst jako v otevřené knize. Neexistovala pro ně, chovali se k ní, jako by byla prašivá. Holka vyhozená ze služby.

Stejná scéna se opakovala ještě dvakrát. Mladá nevinná tvář lidi přitahovala, svým způsobem působila jako doporučení. Ale sotvaže zájemci zjistili, že Alžběta žádné skutečné doporučení nemá a že dokonce není ani schopna říci, kde sloužila naposledy, měnil se jejich zájem okamžitě v ošklivé podezření.

Holka vyhozená ze služby! Ať už se domnívali, že je to pro krádež nebo pro nemravnost – obojí bylo stejně hrozné. Někoho takového do služby nikdo nepřijme!

Za dopoledne si nakonec našli práci všichni. I ti dva mladíci, kteří se drželi od ostatních v dostatečné vzdálenosti, aby je nikdo nemohl považovat za venkovany.

Všimla si, jak se po ní dívají, dobře viděla úšklebky a výzvu v očích a měla co dělat, aby se nerozplakala ponížením. Teprve tady na zídce pochopila, do jak těžké situace se vlastní zbrklostí dostala. Žádnou přijatelnou historku si nedokázala vymyslet a pravdu říct nesměla.

Ještě před týdnem měla domov a střechu nad hlavou a také blízkého člověka, který jí nahrazoval rodinu.

Ze dne na den to všechno ztratila.

Dva

Její jedinou rodinou byla matčina starší sestra Beatrice. Celá dlouhá léta byla hospodyní na rozlehlém venkovském statku hraběte z Bercy. Hrabě žil v Paříži a svá venkovská panství navštěvoval jen zřídka. Na Asin, kde byla Beatrice hospodyní, téměř nejezdil, většinu úředních záležitostí zařizoval jeho právník. Asi před dvanácti léty – to bylo Alžbětě sedm, přijela na Asin místo obvyklé návštěvy právníka sama hraběnka z Bercy se dvěma dětmi. Starší dcerce bylo sedm jako Alžbětě, jejímu mladšímu bratrovi Louisovi pět. Zdrželi se po celé léto, aby, jak hraběnka zdůrazňovala, na zdravém venkovském vzduchu nabrali sil. Určitě to potřebovali, oba vypadali bleďounce a téměř průhledně. Zda jim pobyt na venkově prospěl, nebylo jisté, ale každopádně se k velké Alžbětině radosti na Asin vraceli. Dalších pět let tu trávili i s matkou tři nebo čtyři nejteplejší měsíce. Alžběta se cítila jako v sedmém nebi, neboť hraběnka svým dětem dovolila, aby si s ní hrály. Orok později šla dokonce tak daleko, že Alžbětu jmenovala společnicí své dcery. Pro děti to nemělo valný význam, bylo to prostě jen pokračování hry, ale za nějakou dobu si Alžběta všimla, že ostatní služebnictvo si za jejími zády šeptá a vyměňuje významné pohledy. Nechápala proč a nechápala by to zřejmě ještě dlouho, kdyby jí kuchařka, která si při jakési domácí oslavě přihnula víc, než bylo zdrávo, neřekla pravý důvod.

„Copak ses holka nikdy nepodívala do zrcadla?“ zeptala se ta tlustá žena a smála se přitom, jako by řekla povedený vtip. Alžběta na tom nic vtipného neviděla. V té době jí bylo osm let a do zrcadla se dívala, jen když chtěla zjistit, jestli je dostatečně učesaná na to, aby mohla vstoupit do pokojů panstva.

„Proč bych se měla dívat do zrcadla?“

„Abys poznala, komu jsi podobná. Nebo sis vážně nevšimla, že slečinka Dominika vypadá skoro jako ty? Kdyby tě stejně učesali a oblékli a kdyby ona pár kilo přibrala a trochu se opálila, nikdo vás od sebe nerozezná!“

„To není pravda!“ řekla tehdy Alžběta. Její dětský mozek nechápal, jak na něco takového mohla kuchařka přijít. Slečna Dominika jí připadala jako bytost z jiného světa. Bledá, průhledná, jemná. Její vlasy byly tak světlé, že vypadaly skoro bílé. Ony dvě že by si byly podobné? Vždyť Alžběta byla mnohem vyšší a urostlejší, tváře měla zdravě růžové a v létě opálené, vlasy zapletené do dvou copů nebyly bělavé, ale světle kaštanové. Pokud nepomáhala tetě uvnitř domu a nebyla podle toho oblečená a také obutá, pobíhala venku s dětmi nájemců bosá a rozcuchaná stejně jako ony. Přesto kuchařčina slova pronesená v podroušení znamenala v Alžbětině životě zlom. Od té doby si vždycky našla chvíli, aby se v panských pokojích podívala do zrcadla, a v duchu stále porovnávala svou a Dominičinu podobu. Nešel jí z hlavy kuchařčin smích, když se jí tehdy zeptala, proč by si měla být se slečnou Dominikou podobná.

„Protože jste obě z jednoho hnízda,“ smála se kuchařka.

Zřejmě chtěla ještě něco dodat, ale další slova i smích jí zamrzly na rtech, protože v tu chvíli vstoupila do dveří Alžbětina teta Beatrice.

„Spakuj si svoje věci a za hodinu tě tady už nechci vidět,“ řekla hospodyně mrazivě. „A nemusím ti určitě vysvětlovat proč!“

Dřív než stačila kuchařka jakkoli zareagovat, popadla Beatrice Alžbětu a vystrkala ji z kuchyně ven.

„Teto Beatrice, co to znamená z jednoho hnízda?“ zeptala se Alžběta ten večer po modlitbě. Zaplétala si právě vlasy a zkoumavě si prohlížela jejich barvu.

Beatrice jen semkla rty a zavrtěla hlavou. „Neznamená to vůbec nic,“ řekla po chvíli. „Jestli něco takového povídala ta stará, tlustá osoba, která si příliš přihýbala ze džbánku, není třeba se tím zaobírat. Ale kdyby ti někdo zase vykládal podobné hlouposti, hned mi to povíš.

Rozumíš mi, Alžběto?“

„Ano.“

Byla to zbytečná rada, od kuchařčina odchodu se s Alžbětou nikdo ze služebnictva do řeči nepouštěl. Kuchařka zmizela ze statku i z vesnice a ta, co nastoupila po ní, byla z jiného kraje.

Tato drobná příhoda ale přece jen přinesla změnu do Alžbětina života. Teta Beatrice si jí začala více všímat. Pobíhání po polích a loukách s dětmi nájemců skončilo, teta nařídila, že od této chvíle musí neteř chodit obutá i venku a dokonce i v nejparnějším létě. A aby jí ještě víc znepříjemnila život (jak to tehdy Alžběta chápala), domluvila jí vyučování na faře. Tam dívka docházela dvakrát týdně spolu s dcerami pana notáře a kupcovým synem. Během prvního roku se naučila číst a psát a učení, zprvu nezvyklé a nepochopitelné, ji začalo bavit. Pan farář si záhy přestal stěžovat, že je roztěkaná a nepozorná, brzy v ní získal zvídavou a velmi učenlivou žákyni. Těšilo ji, že se naučila číst mnohem rychleji než obě dcerušky pana notáře, a s pýchou pak tetě Beatrici předčítala dlouhé pasáže z knih, které jí pan farář půjčil. Teta Beatrice v těch chvílích vypadala spíš rozpačitě než potěšeně, ale Alžběta nikdy nepochopila proč.

Na faru docházela ještě další rok, dokud sám pan farář nepřišel na Asin a neměl s tetou Beatricí dlouhý rozhovor. Alžbětu k němu nepřizvali, ale ona seděla na lavici hned za dveřmi a občas k ní zalétly útržky vzrušených vět.

„Je škoda, aby nevyužila svých schopností,“ říkal pan farář a teta s trochou trpkosti odpovídala:

„A k čemu jí to bude? Možná by bylo lepší, kdyby zůstala nevědomá!“ Pak chvíli zněly hlasy tak slabě, že Alžběta neslyšela nic než poslední slova pana faráře:

„Cesty boží jsou nevyzpytatelné a vy nemáte žádné právo protivit se jeho vůli!“

Znělo to skoro jako v kostele, chvíli bylo ticho a pak se ozval tetin hlas:

„Na to ale musím mít souhlas panstva. Napíšu jim, a až přijde odpověď, hned se vám ozvu, velebnosti.“

Alžběta se nedověděla, jestli teta panstvu psala a čeho se dopis týkal, ale asi o měsíc později jí Beatrice oznámila, že od této chvíle bude třikrát týdně dojíždět do městečka do školy k jeptiškám a dvakrát týdně jako dřív docházet na faru, aby se zdokonalila v latině.

Nový způsob života se Alžbětě líbil. Smířila se i s tím, že přišla o bezstarostné pobíhání s ostatními dětmi, učení v ní vzbudilo cit do té doby nepoznaný – ctižádost. Snažila se vyrovnat městským dívkám, které chodily do školy mnohem déle než ona a zahlížely na ni proto, že byla z vesnice. Nebo možná ještě pro něco jiného? Alžběta od dětství zvyklá na to, že nemá ani matku, ani otce, začala chápat, že všechno je asi trochu jinak, než jak jí kdysi vysvětlila teta Beatrice:

„Tvoji rodiče zemřeli. Bůh je povolal k sobě. Místo nich máš mne a já se o tebe postarám až do doby, než se postavíš na vlastní nohy.“

Alžbětě to nepřipadalo zase tak zvláštní, v jejím okolí bylo dost dětí, kterým zemřela matka nebo otec. Některé měly macechu nebo otčíma, jiné žily u příbuzných stejně jako ona.

Ale byl tu přece jen jeden rozdíl: o zemřelých rodičích těchto dětí se běžně hovořilo, vzpomínalo se na ně, nosily se jim květiny na hrob. O Alžbětiných rodičích se vždycky mlčelo a žádný hrob nenesl jejich jméno.

Teta Beatrice byla nejen maminčinou sestrou, ale také Alžbětinou kmotrou. Měla svou neteř a kmotřenku nepochybně ráda, ale už kdysi dávno jí naznačila, že existují věci, na které se nesmí vyptávat. Otázka matčiny a otcovy smrti patřila mezi ně. Alžběta by se s tím spokojila, nebýt kuchařčiných znepokojujících řečí o podobě s komtesou Dominikou a o tom, že pocházejí z jednoho hnízda. Tety Beatrice se na nic vyptávat nemohla, a tak se jednou osmělila a zeptala se pana faráře:

„Co to znamená, když dva lidi pocházejí z jednoho hnízda?“

Odpověděl automaticky: „To znamená, že jsou ze stejné rodiny.“ Pak se zahleděl na její dychtivou tvář a uvědomil si, že to osmileté dítě s inteligencí vymykající se běžnému venkovskému průměru se zřejmě neptá jen tak, a plynule navázal:

„Nebo to také znamená, že jsou si duševně a tělesně tak podobni, jako by z jedné rodiny pocházeli, i když jsou si ve skutečnosti úplně cizí.“

S tou odpovědí se Alžběta musela spokojit, ale červík pochybnosti v ní přece jen zůstal.

Když toho roku přijela paní hraběnka s dětmi na obvyklý letní pobyt, soustředila se Alžběta na slečnu Dominiku a den za dnem porovnávala vzájemnou podobu, gesta, způsob chůze, hlas, ale ať se snažila jak chtěla, ze svého dětského pohledu žádné shodné znaky nenašla. Soustředila se na to pozorování tak, že jí zcela unikl zájem, jaký o ni projevovala paní hraběnka.

Nevěděla ani o tom, že si paní nechala od tety Beatrice podrobně referovat o jejích studijních úspěších a že pak spolu měly dlouhý rozhovor.

Od té doby Beatrice mnohem pozorněji sledovala Alžbětiny školní výsledky a holčičce se daleko častěji než dříve dostalo pochvaly. Teta přitom ale nikdy neopomněla dodat, že pouhé vědomosti k životu nestačí a že bude mnohem jistější, když se naučí ještě něco jiného než jen číst v knihách a chytře rozmlouvat. Alžbětě nezbylo nic jiného než se podvolit. Poté co zavřela knihy a sešity, se denně pod tetiným dohledem učila všechno, co patřilo k denním povinnostem hospodyně na velkém panství.

Když jí bylo šestnáct, vyznala se v práci v domě i v hospodářství, uměla přidělit úkoly lidem tak, aby všechno probíhalo spolehlivě a naprosto účelně. Znala ceny potravin, látek i porcelánu a při nákupech ji neošidili ani na venkovských trzích, ani v městských obchodech. K tomu slušně hrála na klavír (to ji o prázdninách učívala slečna Dominika), dokázala nabít pistoli, zamířit a vystřelit (to ji zase naučil Dominičin bratr pan Louis), uměla pečovat o malé děti (v tom získala praxi v domě správce, který měl sedm potomků) a navíc dovedla sepsat jakýkoli dopis, ať už se jednalo o věc soukromou či úřední. Lidé v jejím okolí toho využívali a chodili za ní, jako dříve chodívali za panem řídícím či panem farářem. Uměla samozřejmě ještě mnohem víc, ale to si moudře nechala pro sebe.

„Stejně nevím, k čemu mi bude všechno to, co jsem se naučila ve škole,“ řekla jednou tetě Beatrici, když spolu větraly pokoje před příjezdem panstva. „Pokud zůstanu tady na statku a nedostanu se do města…“

„Všechno se ti k něčemu bude hodit,“ odpověděla teta klidně. „Dostalo se ti takového vzdělání, aby ses mohla uživit jako guvernantka nebo společnice. Pokud ovšem nezdědíš jednou moji funkci. A jako hospodyně na panství – sama dobře vidíš, kde všude musíš mít oči a co všechno musíš vědět, aby tě lidi neošidili.“

„A kdybych se chtěla vdát?“ zeptala se Alžběta opatrně.

Poslední rok – od patnácti – si jí začínali všímat mladíci a ona nemohla předstírat, že jejich zájem nevidí. Teď už se zhlížela v zrcadlech daleko častěji, a vůbec to nebylo proto, že by hledala podobu mezi sebou a slečnou Dominikou.

Teta Beatrice jen semkla rty a zatvářila se ještě přísněji než obyčejně:

„Je zbytečné přemýšlet o takových věcech. Ve svém věku máš ještě dost času na úvahy o vdavkách. A až jednou na to dojde, stejně bude záležet na panu hraběti, jestli ti dá svůj souhlas.“

„Proč na něm?“ zeptala se udiveně Alžběta, ale nedostalo se jí žádné odpovědi. Teta místo toho změnila téma a s podezřením v očích na ni pohlédla:

„A proč tě najednou tak zajímají vdavky? Pokusil se snad někdo…“

Zmlkla uprostřed věty a zatvářila se tak, že Alžbětě vyrazila červeň na tvářích. Cítila se jako přistižená při zločinu, přestože jejím jediným přestupkem bylo to, že včera navečer chvíli postála ve stínu zahradní zdi a poslouchala, jak jí nejstarší správcův syn vypráví o životě ve městě. Byl to hezký osmnáctiletý chlapec a díval se na ni tak, že ji příjemně šimralo kolem páteře.

„No tak!“ naléhala teta. „Někdo se ti pokusil dvořit?“

„Ne, teto, opravdu ne.“ Alžběta horlivě vrtěla hlavou, ale pohled plný podezření tím nesmazala.

Od toho dne Beatrice sledovala neteř ještě pozorněji. Alžběta si všimla, že když na statek přijedou hosté – hrabě sem nezajížděl nikdy, ale ochotně půjčoval v době honů statek svým přátelům a příbuzným – teta ji nenechala obsluhovat ani v saloně, ani v jídelně. Pokud byli na statku cizí lidé, nesměla Alžběta překročit práh panského domu. Její místo bylo v kuchyni a v zahradě nebo jí přidělila nějaké šití či opravy prádla přímo ve svém pokoji. Plna dychtivosti pak oknem sledovala loveckou společnost při odjezdu i halasném příjezdu s loveckými trofejemi. Obdivovala velkoměstské šaty i nenucenost dam, líbilo se jí, jak se mladí páni drží v sedle a jak galantně se chovají ke svým společnicím. Viděla všechno, ale ji samotnou nezahlédl nikdo z nich – přesně jak si Beatrice přála.

„Proč musím být pořád schovaná?“ odvážila se jednou zeptat tety. „To se za mě tolik stydíte? Nebo jsem tak ošklivá, že…“

Beatrice ji ani nenechala domluvit.

„Tvá otázka zavání vzdorem,“ řekla nesouhlasně. „A vzdor mladým dívkám nesluší. A už vůbec ne zvědavost nebo dokonce marnivost. Dobře víš, že nejsi ošklivá, ale zbytečně se dožaduješ, abych ti potvrdila, že jsi dost hezká na to, aby tě obdivovali hosté pana hraběte. Pokud tu někdo z nich bude, neopovažuj se překročit můj zákaz a ukázat se jim!“

To znělo velmi tvrdě a Alžběta tehdy odešla se slzami v očích.

Teta Beatrice možná svých slov později litovala, protože když večer přišla dát Alžbětě dobrou noc, pohladila ji ve tmě po vlasech a tiše řekla:

„Já tě přece nechci věznit, Alžběto. To všechno je pro tvoje dobro, nechci, aby sis zkazila život…“ Na chvíli se odmlčela a pak tiše dodala:

„A pak je to nařízení pana hraběte a ani já, ani ty nemáme právo je překročit. Buď ráda, že tu můžeme v klidu žít. Mohly jsme dopadnout daleko hůř.“

„Proč?“ zeptala se Alžběta hlasem, v němž se ještě chvěly slzy. „Nic zlého jsme přece neprovedly.“

„Alžběto, život je složitější, než si ve svém věku dokážeš představit. Ale pan hrabě je laskavý a slíbil, že se postará o tvou budoucnost, pokud budeš hodná a poslušná. Nechceš si ho něčím rozhněvat, že ne?“

„Ne,“ řekla Alžběta tiše.

„To je dobře. Už vydal na tvé vzdělání spoustu peněz a já vím, že by byl zklamaný, kdyby se dověděl, že ses ukázala být nehodnou jeho přízně. A teď už spi, dobrou noc.“

Teta odešla, ale Alžběta usnout nedokázala. To bylo poprvé, co se doslechla, že pán vydal na její vzdělání peníze. Dosud o tom nepřemýšlela, její život organizovala Beatrice, která si k důležitým krokům vždycky musela vyžádat souhlas panstva. O penězích do dnešního dne nepadlo ani slovo.

Když skončily hony a hosté odjeli, chodila Alžběta do panských pokojů, aby připravila dům na zimu jako obvykle. Přikrývala leštěný nábytek i křehká křesílka potahy proti prachu, dohlížela na to, aby služky pořádně srolovaly koberce a proložily vlněné pokrývky bylinkami chránícími je proti molům i zatuchlině. Krby byly čistě vymeteny, jejich kování vyleštěno a mříže před ohništěm načerněny. Většina okenic zůstala přivřená, aby šikmé podzimní slunce neničilo závěsy a tapety. Dům působil stejně mrazivě a nevlídně jako každý podzim, ale tentokrát z něho Alžběta nepospíchala do tepla jako obvykle. Pomalu procházela prázdnými pokoji a studovala strnulé tváře na portrétech v galerii předků. Někdy odhrnula povlak z naleštěného klavíru a hrála tichounce jako duch, aby ji nebylo slyšet z nádvoří. Zatímco její prsty přebíhaly po klávesách, její myšlenky se toulaly daleko odsud. Občas stávala před portrétem hraběte – byl to obraz dobře dvacet let starý – a snažila se z těch nehybných očí vyčíst něco, co by jí dalo odpověď na otázky, na které jí nechtěli odpovědět lidé kolem ní.

„Postará se o tvou budoucnost… Vydal peníze na tvé vzdělání…,“ řekla Beatrice, ale ani ona sama neměla tušení, o jakou budoucnost se jedná.

Té zimy, kdy napadlo víc sněhu než obvykle a cesty zapadaly tak, že statek zůstal tři týdny odříznut od okolního světa, té zimy Alžběta málem zemřela. Zpočátku to vypadalo na obyčejné nachlazení, které si uhnala, když se na saních vracela z města. Ráno ještě projeli docela dobře a dorazili na trh včas, ale hned vzápětí začal padat sníh a padal tak hustě, jako by se nebe protrhlo.

Kočí s obavou hleděl na zamračenou oblohu a popoháněl Alžbětu i obě služky, které ji doprovázely, k většímu spěchu. Na zpáteční cestu vyrazili mnohem dříve než obvykle, ale stejně už nedojeli. Uvízli kdesi v polovině cesty. Kočí nechal ženy v saních a sám se brodil vysokým sněhem pro pomoc. Ženy v saních promrzly až na kost, trvalo celé dlouhé hodiny, než se dostaly do tepla. Alžběta nastydla stejně jako ostatní a teta Beatrice ji kurýrovala lipovým odvarem s medem a cibulovým čajem a všemi ostatními osvědčenými prostředky. Zatímco služky po třech dnech neměly ani rýmu, dostala Alžběta vysoké horečky a během čtyřiadvaceti hodin se její stav zhoršil tak, že nepoznávala ani Beatrici. Lapavě dýchala, její tělo se třáslo zimnicí a rozpálené ruce se křečovitě zatínaly do pokrývky.

Vyděšená Beatrice zavolala nejdřív bylinkářku a pak i starého doktora z blízké vsi. Už dávno nevykonával praxi, ale občas se nechal přemluvit, aby léčil známé ve svém okolí. Pro doktora do města se nedalo jet, cesta zůstala neprůjezdná. Do vesnice to bylo mnohem blíž, a přesto museli chlapi ze statku několik hodin prohazovat cestu, aby mohl projet alespoň jeden kůň.

Doktor pustil Alžbětě žilou. Na chvíli se zdálo, že se jí ulevilo, ale pak se horečky vrátily a děvče začalo blouznit.

Doktor naordinoval tvarohové zábaly na hrudník a kotníky a po straně doporučil Beatrici, aby pro jistotu nechala poslat pro velebného pána.

Alžběta nic z toho nevěděla. Netušila, kolik lidí se vystřídalo u jejího lůžka, neviděla Beatricino zoufalství, neměla ponětí o tom, že Asin zůstal odříznutý od okolního světa, netušila možná ani to, že se nad ní vznášel přízrak smrti. Většinou byla v jakémsi polovědomí, a když se nakonec uzdravila, nepamatovala si z těch dlouhých dní vůbec nic. Všichni v domě považovali její uzdravení za zázrak a ona, když se poprvé podívala do zrcadla, s nimi musela souhlasit. Nemoc ji změnila, vypadala jako stín oné dívky, která běhala po domě i po dvoře s takovým elánem. Teď byla vyhublá a pleť měla téměř průhlednou. I vlasy ztratily lesk a zdravou bohatost, náhle vypadaly neživě a téměř bezbarvě.

„To přece nejsem já,“ říkala Alžběta nešťastné tetě Beatrici a tá se ji pokoušela utěšovat tím, že všechno spraví čas.

Ale čas plynul pomalu, a když přišlo jaro, nevypadala Alžběta o mnoho lépe než krátce po uzdravení. Cítila se unavená a každá práce ji rychle vyčerpala.

„To všechno přejde, až se udělá tepleji,“ prorokovaly stařeny ve vsi. „Slunce vytáhne každou nemoc.“

Alžběta jim naslouchala bez zájmu, nemoc z ní vysála všechnu sílu.

V období rekonvalescence, kdy se Alžběta ploužila domem jako stín, se na Asinu nečekaně objevilo panstvo. Dorazilo v době, kdy na venkov nikdy nejezdívalo, a k údivu všech přijela nejen paní hraběnka, ale dokonce i sám pán. Doprovázelo je pouze služebnictvo, jejich děti byly ve školách kdesi v cizině.

Ten nenadálý příjezd vyvolal řadu dohadů a ve většině lidí ze dvora vzbudil obavy z budoucnosti. Brzy se ukázalo, že byly oprávněné.

Alžběta pocítila stejnou zvědavost jako všichni ostatní, neboť přítomnost pana hraběte byla něčím zcela výjimečným. Děti zaměstnanců a nájemců ho stejně jako ona nikdy v životě neviděly.

Pokud ovšem očekávaly někoho zvláštního, byly určitě zklamány. Hrabě z Bercy byl vysoký prošedivělý pán s nevýraznou tváří a studenýma modrýma očima. Chodil vzpřímeně, jako chodívali staří vojáci, nikdy nemluvil hlasitě a nikdy se nesmál.

Alžbětu čekalo setkání s ním hned první večer. Znervóznělá teta Beatrice jí poručila, aby se převlékla do svých nejlepších šatů, a pak ji postrkovala před sebou do jakžtakž vytopeného salonu, kde se panstvo zdržovalo co nejblíž plápolajícímu krbu.

Alžběta přestupovala práh s nepříjemným pocitem, který se ještě znásobil, když spatřila oči hraběte a hraběnky upřené na svou tvář. To nebyla pouhá zvědavost nebo překvapení. To bylo ohromení, ba dokonce zděšení.

Nechápala ho a s obavou sledovala, jak si panstvo vyměňuje významné pohledy. Dlouho nikdo nepromluvil a Alžběta zatěkala očima k Beatrici. Ta se tvářila napjatě a nervózně si zalamovala prsty schované do záhybu zástěry a na ni se ani nepodívala.

Pak, po nekonečně dlouhé chvíli, promluvil hrabě. Hovořil pouze k hraběnce a jeho hlas se zachvíval nevolí:

„A vy jste z ní chtěla udělat společnici naší dcery! Zešílela jste, madam?“

„Přísahám vám, že ještě předloni vypadala úplně jinak,“ odpověděla hraběnka tiše. „Věřte mi, příteli, kdybych tušila…“

Prudce se od ní odvrátil a zamířil k Alžbětě. Zůstal stát těsně před ní a vyplašené děvče, které se neodvážilo uhnout pohledem před studenýma zkoumavýma očima, málem omdlelo rozčilením.

„Kolik je ti let?“ zeptal se.

„Osmnáct, pane.“

„Hm. Představoval jsem si tě jinak.“

Alžběta zatěkala očima k Beatrici, ta se konečně osmělila a řekla:

„Odpusťte, prosím, ale letos v zimě byla dlouho nemocná. Málem umřela. Psala jsem vám. Teď už je skoro zdravá a jistě zase brzy zesílí a opálí se.“

Alžběta s rostoucími obavami poslouchala, jak jindy sebejistá a výřečná tetička koktá a přeříkává se a jak se omlouvá za něco, za co zcela jistě nemohla – za její vzhled.

„Bože, vždyť je skoro průhledná,“ zašeptala hraběnka. „A ty vlasy a ruce. Výraz. A oči!“

Najednou se odvrátila, jako by nemohla snést další pohled na Alžbětu. Hrabě jen pokynul hlavou ke dveřím a řekl odměřeně:

„Můžete jít.“

Alžběta vůbec nepochopila, co celá scéna znamená, ale když se s tetou vracely po chodbě, potkaly novou komornou paní hraběnky, která na ni vytřeštila oči a užasle řekla:

„Ach, slečno, to jste vy! Myslela jsem, že jste zůstala…“

Teprve když se překvapená Alžběta zastavila a nechápavě jí pohlédla do tváře, vykulila komorná oči tak, že jí málem vypadly z důlků, přitiskla si dlaň na ústa a utekla.

Alžběta se obrátila k tetě.

„Co se děje? Cožpak opravdu vypadám jako strašidlo?“

Bledá Beatrice měla v očích pohled plný rezignace. Když promluvila, zněl její hlas zlomeně:

„Myslím, že je třeba ti říct pravdu. Doufala jsem, že k tomu nikdy nedojde. Ale teď… Asi bude všechno jinak, než jak nám panstvo celá léta slibovalo.“

„Teto! Co se děje?“

„Bože můj, dítě. Teď po té nemoci…“ Beatrice se ještě jednou zarazila, ale pak přece jen dopověděla:

„Teď jsi skutečně podobná slečně Dominice. Vypadáte jako sestry. Bohužel.“

Alžběta nasucho polkla a pak se tiše zeptala:

„A jsme? Sestry?“

„Ne.“ Beatrice rázně zavrtěla hlavou. „I když jste si se slečnou Dominikou podobné, hrabě není tvým otcem. Asi by bylo pro nás pro všechny lepší, kdyby byl.“ Povzdechla si. „Ta nešťastná podoba. A já tolik doufala… Kdyby jí nebylo, stala by ses příští rok společnicí slečny Dominiky. Doprovázela bys ji na cestách, a až se vdá a bude mít děti, udělala by tě jejich guvernantkou. Bylo by o tebe postaráno. Navždycky. Ale teď… Co jen s námi bude!“

Alžběta jí lehce položila ruku na zápěstí a donutila ji, aby přestala lamentovat a podívala se jí přímo do tváře.

„Teto, prosím, řekni mi konečně pravdu. Celá léta kolem mne všichni chodí jako kolem horké kaše, poslouchám narážky, vidím zvědavé, uhýbavé pohledy. A taky nenávist. Jako tenkrát, když musela odejít kuchařka pro to, co prozradila v opilosti. Prosím! Jsem už dost velká na to, abych snesla pravdu!“

„Možná,“ zamumlala Beatrice nezřetelně, „možná jsi už opravdu dost velká na to, abys pochopila. Bůh je mi svědkem, že jsem před tebou netajila tyhle věci ze zlého úmyslu, ale jen proto, abych tě ušetřila trápení. A taky jsem poslouchala nařízení pana hraběte. Žijeme tu jen z jeho milosti. Jiný by nás vyhnal už tenkrát před osmnácti roky.“

Na Alžbětině tváři se objevila netrpělivost.

„Před osmnácti roky…“ Beatrice si ještě jednou povzdechla a pak vše ze sebe vychrlila. Rychle, aby to už měla za sebou.

„Před osmnácti, ne vlastně před devatenácti léty sem panstvo přijelo jako obvykle. Tenkrát přijížděli z Paříže rok co rok a pokaždé s sebou přivezli velkou společnost. Tohle byl bohatý dvůr plný ruchu a života. Ne jako teď. No nic. Tehdy poprvé nepřijel nebožtík starý pán, protože postonával, ale zato přijel mladý pan hrabě, otec slečny Dominiky, se svou novomanželkou a mladším bratrem panem Viktorem. Tomu bylo sedmnáct a předtím se tu neukázal dobrých pět let, protože byl na školách kdesi v cizině. Všichni byli tak mladí, tak veselí… Bezuzdně veselí, protože s nimi nebyl nikdo ze starší generace, kdo by je zklidnil. Jistě, měl je hlídat mladý pan hrabě, ale ten se věnoval novomanželce. Tak se stalo, že si nejdřív nikdo nevšiml… Ani já ne…“

Beatrice si přejela dlaní tvář, jako by odháněla dotěrný hmyz. „Měla jsem plné ruce práce a nic mě nenapadlo…

Lilian, tvé matce, bylo tehdy šestnáct. Byla půvabná jako obrázek a všichni mladí páni si toho samozřejmě všimli. A pan Viktor jí popletl hlavu. Když jsem přišla na to, že se tajně scházejí, bylo už pozdě. Přistihla jsem je večer u lesíka, děvečky mě upozornily…“

Beatrice ve tváři zrudla, zřejmě dodnes nedokázala zapomenout na pocit hanby z toho, že se cizí lidé zlomyslně bavili pokleskem její sestry.

„Přistihla jsem je. Nezapírali. Lilian plakala a pan Viktor křičel, že nemám právo se mezi ně plést. Že se o ni postará, že ji miluje. Ano, takovou hloupost dokázal vypustit z úst. Bylo mu sedmnáct, byl mladším bratrem a z rodinného majetku mu nepatřilo vůbec nic! Jak by se mohl o někoho postarat! Byla to jen hloupá slova nezralého mladíka. Nemohla jsem se na ně ohlížet, věděla jsem, co je mou povinností. Ještě ten večer jsem to oznámila jeho bratrovi. Tu hádku mezi naším pánem a panem Viktorem bylo slyšet ze salonu až na dvůr a jejím výsledkem bylo, že druhý den všechno panstvo odjelo. Lilian chodila uplakaná a se mnou nepromluvila ani slovo. Já se utěšovala tím, že jednou pochopí, že jsem zabránila nejhoršímu, když jsem přetrhla její avantýru s mladým pánem hned ze začátku. Ale ukázalo se, že je všechno jinak. Lilian začalo být špatně a já pochopila, že můj zásah přece jen nepřišel včas. Čekala dítě. Nevěděla jsem, co mám dělat, a tak jsem se šla vyzpovídat a přitom jsem požádala velebného pána, aby napsal vrchnosti. Starý pan hrabě vzkázal, že nám dovoluje zůstat na statku a že další kroky podnikne, až se dítě narodí. Řekla jsem Lilian, že má víc štěstí než rozumu, ale ona to stejně nepochopila a zatvrdila se proti mně ještě víc. Už jsme spolu nikdy nepromluvily. Nikdy! Asi dva měsíce potom, co přišel dopis, Lilian jedné noci ze statku zmizela. Druhý den mi řekli, že viděli na polní cestě mladého pana Viktora na koni. Utekli spolu. Asi daleko, protože o nich nikdo z nás vůbec neslyšel. O sedm měsíců později přijela tehdejší komorná paní hraběnky a přinesla mi pár týdnů staré dítě s tím, že se mám o ně postarat. Zároveň mi také řekla, že sestra při porodu zemřela a mladého pana Viktora poslal starý pan hrabě za moře. Prý až do Ameriky. O pár let později přišla zpráva, že tam v nějaké šarvátce zahynul. Proto tvoji rodiče nemají žádný hrob, na který bys mohla nosit květiny, jak sis v dětství pořád přála. Ani nevím, kde je sestra pochovaná. Velebný pán tě dodatečně pokřtil jako Alžbětu – po naší nebožce mamince. Děkovala jsem pánubohu, že se toho nedožila. Starý pan hrabě brzy nato zemřel a náš současný pán, který se stal hlavou rodiny po něm, si nepřál, aby se o tom nešťastném incidentu hovořilo. Zavázal všechny mlčenlivostí a mně slíbil, že se o tebe postará. Ať je to jak chce, byla jsi přece jen levobočkem z jejich krve a navíc jediným potomkem předčasně zemřelého pana Viktora. Říkal, že nedopustí, abys dělala husopasku. Podle toho, jestli budeš chytrá, měla ses stát buď společnicí, guvernantkou, nebo komornou či hospodyní. Ale teď nevím. Ta podoba… A pak – náš pan hrabě se hodně změnil od těch dob, co jsem ho viděla naposled. Taky se říká…“ Rozhlédla se, jako by všude kolem naslouchaly zvědavé uši, a tiše dodala:

„Říká se, že náš pán přišel o značnou částku peněz a že možná bude muset prodat nějaké pozemky. Doufám, že to nebude právě náš statek. To by nám ještě chybělo!“

Její poslední slova Alžběta příliš nevnímala. Byla stále jako ohlušená historií, kterou na ni Beatrice tak nečekaně vychrlila. Tak tohle před ní celá léta tajili! Tohle bylo příčinou divných pohledů a šepotu za jejími zády, pro tohle onehdy vyhodili prostořekou kuchařku. Tolik tajností! A pak stačil jeden jediný okamžik, kdy pana hraběte zaskočila její podoba, a rázem bylo po tajemství. Mlčící teta Beatrice měla najednou potřebu všechno prozradit. Jako by nemohla mlčet ani o den déle. Všechno, co ji léta nutilo být loajální, najednou pominulo a stavidla se protrhla.

Večer toho dne si nechala paní hraběnka zavolat Alžbětu do svého budoáru. Posadila ji nejprve ke klavíru a přála si slyšet, co všechno dokáže zahrát. Pak jí nadiktovala několik dopisů a nakonec vytáhla list s latinským textem a Alžběta jej musela co nejrychleji přeložit. Výsledky paní hraběnku zřejmě uspokojily, protože dovolila dívce, aby zůstala sedět, a po chvíli rozmýšlení řekla:

„Tvoje teta mi oznámila, že ti prozradila všechno o tvém původu. Měli jsme s tebou určité plány, ale ty dnes bohužel padly. Přesto hodlám splnit slib, který jsme při tvém narození učinili. Postaráme se o tvou budoucnost. Ale nestaneš se společnicí naší dcery ani guvernantkou jejích dětí. Najdeme ti místo ve slušné rodině.“

Na okamžik se odmlčela a pak dodala: „V cizině.“

Alžbětu při těch slovech až zamrazilo. V cizině! To přece…

Ale paní hraběnka pokračovala: „Nemusíš se ničeho bát, jde o zámožnou rodinu, která hodlá přesídlit do Ameriky. Mají tři dcery sotva odrostlé chůvině péči a budou pro ně potřebovat učitelku a později společnici. S nimi máš šanci dostat se do nejlepší společnosti. Doporučím tě jako dívku z dobré rodiny. To ostatní záleží už jen na tobě.“

Paní hraběnka skončila a s očekáváním hleděla Alžbětě do tváře. Byla přesvědčena, že jí děvče musí líbat ruce vděčností. Místo, které jí nabízela, bylo něco jako výhra v loterii. Znamenalo naději a zajištěnou budoucnost a to nebylo v těchto nejistých časech málo.

Ale Alžběta seděla a neříkala nic, protože měla v hlavě zmatek. Jediné, nač se dokázala soustředit, byla slova o tom, že musí odjet do ciziny. Do Ameriky! Amerika byla tak daleko, že zcela přesahovala meze její představivosti. Jet do Ameriky znamenalo opustit domov, statek, Beatrici! Odjet z Francie nejspíš navždy!

Konečně se odhodlala promluvit: „Nemohla bych tu zůstat, prosím? Pomáhala bych Beatrici jako dřív. Zastanu spoustu práce v hospodářství, netoužím po společnosti, chtěla bych jen…“

Hraběnčina tvář se stáhla nevolí.

„Zřejmě jsi mě nepochopila, Alžběto! To, co chceš ty, není důležité! Nemůžeš tady zůstat! Pokud máš rozum, a já předpokládám, že ano, určitě to chápeš. Naše rodina slíbila, že se o tebe postará, ačkoliv to nebylo její povinností. Ne každý by se zachoval tak vstřícně. Většina lidí v našem postavení by jednoduše takovou provinilou služku, jakou byla tvoje matka, nechala vyhnat. I tak nám způsobila spoustu nepříjemností!“

Hraběnka pevně stiskla rty a pokračovala až po kratší odmlce:

„Za to všechno ovšem očekáváme tvou bezpodmínečnou poslušnost! Nemůžeme si dovolit žádný skandál a nepřipustíme, abys nás jakkoli kompromitovala!“

„Ale já nechtěla…“ Alžběta začala koktat stejně jako dopoledne její teta. „Nechtěla jsem…“

„To ráda slyším,“ utnula jí hraběnka řeč vpůli. „Očekávám, že se podrobíš našim přáním bez jakýchkoli výhrad či dokonce protestů. Za měsíc odjíždíme do Itálie, za další dva měsíce se vracíme zpět.“ Pohlédla z okna, jako by počítala dny, a pak dokončila:

„Zhruba za čtyři měsíce odjíždí rodina, o níž jsem mluvila, do Ameriky. Do té doby můžeš zůstat na statku a pomáhat Beatrici. Doporučila jsem novému majiteli, aby si ji ponechal. Je to zdatná hospodyně. Teď můžeš jít. A doufám, že nikdy nebudu muset litovat, že jsem tě doporučila na tak významné místo!“

Alžběta se zmohla jen na úklonu a pak, ohromená tím, co právě vyslechla, vyklopýtala ze dveří.

Zmatek z toho, že má opustit dosavadní domov, byl stejně silný jako zděšení z informace, že statek bude mít nového majitele. Teta Beatrice měla pravdu. Hrabě začal rozprodávat svůj rodinný majetek. A oni všichni…

Beatrice, která na ni čekala pod schodištěm, měla ve tváři výraz plný úzkosti. Alžběta litovala, že není v jejích silách tu úzkost zaplašit.

Do večera nebylo na statku jediného člověka, který by nevěděl, že dostanou nového pána. Nového pána! Tak podstatná změna všechny vykolejila. Dobře věděli, že to znamená ztrátu jediné jistoty, jakou dosud měli, střechy nad hlavou a práce, která přináší obživu. Nový pán si může přivést vlastní lidi nebo najmout v okolí jiné, pokud se mu budou zamlouvat lépe. Zvlášť služebníci, kteří prožili na statku celý život, trnuli strachem, že se budou novému majiteli zdát příliš staří a že je propustí, protože se bude domnívat, že na svou práci nestačí. To by pro většinu z nich znamenalo žebráckou hůl, neboť v celém kraji nebylo dost práce ani pro mladší a zdravější.

Ve všeobecném zmatku, který přinesla děsivá zvěst, unikl všem Alžbětin nepřítomný výraz. Ona jediná měla jiné problémy než ostatní, ale její úzkost a pocity nejistoty byly stejné. A podělit se o ně mohla pouze s Beatricí. Ta se už naštěstí vzpamatovala a k situaci se postavila mnohem rozumněji než sama Alžběta.

„Je to nejlepší věc, co tě mohla potkat. Kdo ví, jaký bude příští pán. Vždyť ani já nemusím zůstat na svém místě. A co by pak s námi bylo!“

„Ale paní hraběnka říkala, že tě příštímu majiteli výslovně doporučí!“

Beatrice ohrnula ret:

„Nikde není řečeno, že se tím doporučením bude řídit. Někdy to bývá právě naopak. To závisí na vzájemných vztazích prodávajícího a kupujícího. Ne, Alžběto, na to nemůžeme spoléhat. Každopádně to, co ti nabízí naše paní, je slušné a velkorysé. Jen jeď a ničeho se neboj. Já se o sebe dokážu postarat a navíc mi bude útěchou vědomí, že jsi v bezpečí a pod ochranou dobré rodiny. Vždyť tvoje cesta do Ameriky neznamená doživotní vyhnanství. Určitě se zase uvidíme!“

Panstvo odjelo hned druhý den a zanechalo statek a jeho obyvatele v nejistotě. Všichni na tom byli stejně, dokonce i jindy suverénní správce měl ve tváři obavy a oči jeho ženy nesly stopy pláče.

Nový pán dorazil přibližně za měsíc. Přijel neočekávaně a všechny tím zaskočil. Panstvo mělo ve zvyku svůj příjezd ohlašovat, aby mělo služebnictvo dost času připravit dům k jejich spokojenosti.

Nenadálý příjezd znamenal chaos. Narychlo se stahovaly přehozy proti prachu, větraly pokrývky, leštil porcelán, zabíjela a kuchala kuřata, natahovaly koberce a roztahovaly závěsy. Služebnictvo pobíhalo sem a tam jako vyplašená drůbež a Beatrice jako hospodyně měla plné ruce práce, neboť především na jejích organizačních schopnostech záviselo, zda bude všechno fungovat k plné spokojenosti panstva.

Nový pán byl k překvapení služebnictva velmi mladý, odhadovali, že mu není snad ani třicet. Nepřijel s manželkou (později se dověděli, že není ženatý), ale se dvěma přáteli přibližně stejného věku. Objevili se na statku najednou, a než se jich kdokoli stačil zeptat, co jsou zač, seskočili z koní před vchodem do obytné budovy a hrnuli se dovnitř. První, na koho narazili, byla Alžběta.

Právě sestupovala ze schodů, před chvílí si byla tak jako obvykle, když jí bylo smutno, zahrát na opuštěném klavíru slečny Dominiky.

Ponořená do vlastních myšlenek nevnímala nezvyklý hluk na dvoře, z tichého zamyšlení ji vytrhlo až prásknutí dveří a rychlé kroky. Vzhlédla a spatřila tři neznámé mladé pány, kteří se hrnuli po schodišti směrem k ní.

V prvním leknutí se chtěla obrátit na útěk, ale pak se vzpamatovala a jen se pevněji přidržela zábradlí.

První pán došel až k ní a zvědavě jí pohlédl do tváře.

„Hleďme, jaké příjemné překvapení,“ řekl se smíchem svým dvěma společníkům.„Ani ve snu jsem nečekal, že nás tady jako první uvítá taková krasavice! Kdopak jste, slečno?“ obrátil se k Alžbětě.

Mhouřil oči před šikmými paprsky slunce dopadajícími na schody mezerou mezi závěsy a ten přimhouřený pohled dodával jeho pěkné tváři zdání čtveráctví. Stejně jako ti dva ostatní byl oblečen do obyčejných cestovních šatů a Alžbětu napadlo, že je to nejspíš někdo z loveckých přátel pana hraběte, který ještě neví, že statek změnil majitele.

„Řeknu vám to hned, jakmile mi prozradíte, co tu hledáte, pane,“ odpověděla proto zdvořile.

Všichni tři se zasmáli.

„Já nic nehledám, krásko. Já jsem tady doma,“ řekl pán a v Alžbětě hrklo. Nový majitel!

„Promiňte, pane, ale nikdo nám neřekl, že přijedete. Ani jedna z nás nečekala…“

„Ani jedna? Koho tím myslíte?“

„Moje teta Beatrice a já. Ona je tady hospodyní a já jí pomáhám.“

„Tak tedy hospodyně!“ Z pánova hlasu se okamžitě vytratil předchozí zdvořilý tón. Teď už by ho ani nenapadlo, aby ji oslovil slečno. Neteř hospodyně. Zaměstnanec na jeho novém majetku.

„Dobře, můžete tedy zařídit všechno, co je třeba. Nechte připravit pro mě a mé přátele pokoje na dnešní noc a postarejte se nám o nějakou večeři. Máme obrovský hlad, jsme na cestě už od rána a v hostinci, kde jsme se zastavili na oběd, měli mizerného kuchaře. Doufám, že ten zdejší bude lepší.“

„Máme skvělou kuchařku, pane,“ odpověděla Alžběta mechanicky. „Postarám se o všechno k vaší plné spokojenosti.“

Pustila se zábradlí a sešla kolem mladých pánů dolů. Neuniklo jí, jak pronikavě se na ni všichni dívají. Ten poslední dokonce tak zkoumavě, že se jí obličej začal zalévat červení.

Byla už skoro dole u dveří, když ji dostihly jejich hlasy.

„Ty máš ale štěstí, Alfréde,“ řekl jeden z nich. „Takovou hospodyni bych si taky nechal líbit.“

„Já bych přísahal, že jsem ji už někde viděl,“ řekl další hlas zamyšleně. „Teď si nemůžu vzpomenout kde. Ovšem to děvče je mimořádně půvabné a mně nezbývá nic jiného než ti gratulovat, Alfréde.“

Víc už Alžběta neslyšela. Proklouzla dveřmi a rozběhla se napříč dvorem k hospodářským budovám, kde teta Beatrice se služkami třídila plátno a vlnu. Nový pán! A jeho přátelé. Ty hlasy zněly tak…, vyzývavě a pro ni nebezpečně. Mladí páni – bujní a suverénní. Gratulovali mu. Jako by si ji koupil spolu s majetkem. Stejně by mu zřejmě gratulovali k úspěšné koupi koně.

Pocítila záchvěv nebezpečí. Už jí bylo skoro devatenáct a o životě díky nedávnému vyprávění tety Beatrice leccos věděla.

Ještě než doběhla k hospodářským budovám, napadlo ji, že možná bude opravdu lepší, když odjede do Ameriky a ztratí se podobným mladým pánům z očí. Teď, kdy ji už nechrání nenápadná, ale zato účinná ruka hraběte a jeho rodiny, by mohla dopadnout mnohem hůř než kdysi její matka. Jeden z hostů prohlásil, že už ji někde viděl. Nepochybovala, koho viděl ve skutečnosti, a bála se, aby neobjevil pravdu. V uších jí zněla hraběnčina slova o tom, že je v žádném případě nesmí kompromitovat.

Když rozrazila dveře a informovala překvapenou Beatrici o nečekané návštěvě nového majitele, srdce jí tlouklo znepokojením, jehož se za žádnou cenu nedokázala zbavit.

Tři

Brzy se ukázalo, že se znepokojovala právem. Nový majitel statku pan Alfréd Garber neustále vyhledával její společnost. Požadoval, aby byla přítomna nejen při stolování, ale i při zevrubné prohlídce nového majetku. Beatriciny služby stroze odmítl a poslal ji za jejími povinnostmi. Alžběta si uvědomila, že možná ještě před rokem by jí zájem nového pána lichotil. Teď pociťovala pouze strach. Měl v očích něco, co ji znepokojovalo. Choval se korektně, ale ona by přesto mohla přísahat, že ve skutečnosti je to zlý a potměšilý člověk. Nevěděla, kde se ten pocit vzal – snad jej vyvolal přimhouřený liščí pohled, kterým si ji neustále měřil.

Zpozorovala, že i Beatrice se tváří poplašeně a ostatní služebnictvo v domě napjatě sleduje každý její krok.

Snažila se mladému pánovi co nejvíce vyhýbat a v duchu se modlila, aby se paní hraběnka co nejrychleji vrátila z Itálie a odvezla ji k rodině chystající se do Ameriky. To, čeho se dříve děsila, jí teď připadalo jako záchrana. Pán jí neřekl jinak než „krasavice“ a ona to slovo nenáviděla, přestože ve své podstatě bylo lichotkou, nikoli urážkou. Ale všechno, co vyšlo z úst Alfréda Garbera, znělo jaksi pokrouceně a posměšně. Kdyby jí ta slova řekl kdokoli z rodiny hraběte z Bercy, cítila by se polichocená. Dobře věděla, že už nevypadá jako průhledný stín, měsíc jí stačil na to, aby se zotavila a stala opět mladou, kvetoucí dívkou.

Stařeny ve vsi měly pravdu, slunce jí vrátilo zdraví. S jarem pookřála. Její tváře dostaly opět zdravě růžovou barvu a vlasy lesk. Už nevypadala chorobně vyhuble, ale pouze štíhle, tak jak by mladá dívka vypadat měla. Paže vykukující z lehkých letních šatů se zaoblily, do očí se vrátil jas a také jakási dychtivost, kterou má jenom opravdové mládí.

Ještě před několika dny měla ze svého návratu do života skutečnou radost, teď se všechno pokazilo neúnavným zájmem pana Alfréda.

„Bojím se ho,“ přiznala tetě Beatrici. „Vypadá moc nebezpečně a já nevím, jak se bránit.“

Beatrice se mimoděk pokřižovala. „Snad Bůh nedopustí, aby nás potkalo něco zlého. Svou daň jsme už dávno splatily! Tvá matka dokonce cenou nejvyšší. Budu se modlit, aby se nestalo nic zlého do doby, než se vrátí naše paní hraběnka. Pak už se nebudeme muset bát.“

Jenže modlitby nepomohly. Ke scéně, která nadobro rozvrátila život Alžběty i Beatrice a způsobila, že se mladá dívka stala uprchlicí, došlo už za tři dny. Život na statku běžel zdánlivě stejně jako dřív. Už bylo skoro po žních, většina čeledi byla přes den venku a Alžběta dohlížela na to, aby dostali jídlo i pití včas. Slunce pálilo, léto bylo suché a půda na polích začínala pod nemilosrdnými slunečními paprsky praskat jako vyschlá kůže. Všechna čeleď se držela pohromadě, přestávky na jídlo byly mnohem kratší než obvykle, všichni měli strach z toho, že je pán uvidí odpočívat a vyžene je, jako se to stalo hned druhý den dvěma nejstarším dělníkům, které zahlédl zmožené odpočívat ve stínu. Den nato následovali další tři a lidí ve statku se zmocnila panika. Pracovní morálka neobyčejně stoupla, ale mezi čeledí začala vládnout nedůvěra. Nebylo jisté, zda někdo nežaloval; jak jinak by pán věděl, kam zaměřit svou pozornost! Alžběta sdílela pocity úzkosti spolu s ostatními, i když jim nedokázala ve svém postavení nijak pomoci.

Ten den se vrátila z pole jako obyčejně hodinu po poledni. Kočí zavezl koně a vůz pod kůlnu a ona s prázdnými mísami a džbány zamířila do kuchyně. Všude bylo prázdno, dvůr byl jako po vymření, čeleď zřejmě dostala nějakou práci mimo dům. Několikrát zavolala Beatricino jméno, ale nedostala žádnou odpověď. Zamířila ke svému pokoji v přízemí odvráceného křídla panského domu. Chtěla si převléknout zaprášenou zástěru, kterou obvykle nosívala, když připravovala a vozila jídlo.

Překvapilo ji, že dveře jejího pokojíku jsou otevřené. Rázně vstoupila dovnitř, ale slova, která si chystala pro neznámého vetřelce, jí zamrzla na rtech. Vetřelcem nebyl nikdo jiný než pan Alfréd Garber, který stál u poličky s knihami a bezostyšně listoval jakýmsi svazkem.

Hned jak ji spatřil, knihu odložil a zamířil k ní.

„Hleďme, tichá voda,“ řekl na uvítanou. „Máte všechny ty knihy jako dekoraci nebo jste je opravdu četla?“

„Ano,“ odpověděla, jak nejklidněji dovedla. „Přečetla jsem je všechny. Proč vás to zajímá?“

„To znamená, že jste nejen krásná, ale také chytrá. Není vás náhodou škoda na pomocnou hospodyně na venkovském statku?“

„Ne, pane.“ Necítila žádnou nutnost vykládat mu, že její postavení tady je dočasné, za několik týdnů už bude na druhém konci světa.

Zůstal stát těsně před ní a díval se na ni pohledem, který jí i proti její vůli vháněl červeň do tváře. Zřejmě se mu to líbilo.

„Měl bych pro vás docela jiný návrh,“ řekl pomalu.

„Jaký návrh, pane?“ Dělalo jí potíže mluvit tak blízko jeho tváře a navíc čelit lačnému pohledu.

„Potřeboval bych osobní sekretářku. Někoho, kdo by byl stále se mnou a plnil má přání. Určitě by to nebylo zdaleka tak namáhavé jako to, co děláte teď.“

Červeň hrnoucí se jí do tváří dostala sytější odstín. Jeho tón ji nenechal na pochybách, jaké postavení jí nabízí. Přesto se snažila ovládnout a mluvit co nejklidněji.

„To je od vás laskavé, pane. Ale já nemůžu vaši nabídku přijmout. Má dosavadní práce mi nepřipadá namáhavá, dělám ji ráda.“

„Asi jste mě nepochopila!“ Jeho hlas naráz ztratil všechnu vlídnost. „To nebylo pouhé mé přání, krásko, to byl rozkaz!“

Ucouvla a pohledem zatěkala směrem ke dveřím.

„Snad nechcete utéct?“ zeptal se posměšně, a než se stačila rozhodnout, co udělá, uchopil ji do náruče a pevně sevřel.

Ústy se přitom snažil dotknout jejích rtů, ale zmítala se tak divoce, že se mu to nepovedlo.

Její odpor ho rozzlobil. Bránila se velmi účinně a on nebyl zvyklý na vzdor ani na odmítnutí. Uvolnil si jednu ruku a ve chvíli, kdy mu Alžběta užuž vyklouzla z náruče, ji uhodil přes tvář.

Úder ji ochromil. Nepamatovala si, že by ji někdy někdo udeřil.

Využil jejího překvapení a smýkl s ní k lůžku přikrytému vyšívaným přehozem.

„Myslím, že se nejrychleji domluvíme právě tady!“

Ještě před rokem by její úcta k panstvu kombinovaná nevědomostí byla tak velká, že by se zřejmě nedokázala bránit. Teď napjala všechny síly a bojovala jako o život. Ale byl mnohem obratnější a také silnější a navíc zřejmě nebyl v podobné situaci nováčkem. Veškerá její obrana se ukázala jako neúčinná. Už vyzkoušela všechno kromě křiku. K tomu se nechtěla snížit, křik by přivolal nežádoucí pozornost a tak jako tak by pro ni znamenal hanbu.

Zoufale tloukla rukama kolem sebe a při jednom z těch tápavých pohybů nahmátla kalamář ležící pod poličkou s knihami. Byla tak vyděšená, že vůbec neuvažovala. Pud sebezáchovy byl silnější než myšlenka na možné následky. Rozmáchla se a vší silou udeřila kalamářem mladého pána do hlavy. Nádobka nápor vydržela a nerozbila se, ale víčko odskočilo a tmavá tekutina se rozstříkla do všech stran. Její stopy se objevily nejen na zdech pokojíku a na Alžbětině zástěře, ale především na tváři a obleku pana Alfréda. Okamžitě uvolnil sevření a začal hlasitě klít.

Alžběta si teprve teď plně uvědomila, co provedla, a ve strachu začala ustupovat ke dveřím.

„Nemysli si, že mi utečeš!“ křičel na ni. „Tohle si šeredně odskáčeš! Teď se budeš muset hodně snažit, abych zapomněl na tvou drzost! Pojď sem!“

„Ne!“ Alžběta prudce vrtěla hlavou a dál krůček po krůčku ustupovala ke dveřím.

Marně se pokoušel kapesníkem očistit tmavé skvrny zažírající se do kůže i bílé náprsenky košile. Snaha o vyčištění byla marná, jen dál rozmazával strašlivé šmouhy. Nakonec marného snažení nechal a vyrazil ke dveřím.

„Do hodiny tě čekám ve svém pokoji,“ křikl na Alžbětu tisknoucí se ke stěně. „A pokud mě neodprosíš a nebudeš tak milá, jak si představuji, bez milosti tě potrestám. Tebe i tvou tetu! Jak ses vůbec mohla opovážit mi vzdorovat!“

Než zmizel za dveřmi, ulevil si poslední nadávkou: „Mrcho mizerná nevděčná!“

Alžběta tu ještě chvíli stála s rukama křečovitě přitisknutýma k hrdlu. Teprve když slyšela, jak rychlé kroky duní na schodech k panským pokojům, vzpamatovala se, popadla malý cestovní vak, který jí kdysi jako obnošený věnovala slečna Dominika, a bez ladu a skladu začala do něj házet své věci. Zmocnila se jí panika. Jediné, co si dokázala uvědomit, bylo, že odsud musí co nejrychleji zmizet. Dřív než se stane něco ještě horšího. Dřív než za její odpor bude trpět i nevinná Beatrice. Dřív než se pán vzpamatuje. Pryč! Co nejdál od tohoto místa, jehož se ještě přede dvěma měsíci držela jako tonoucí stébla. V jediném okamžiku pro ni přestalo být domovem.

Neměla žádný plán, ovládal ji jen strach a ten jí nedovolil setrvat. Věděla, že se nedokáže svěřit ani Beatrici. Neuměla si představit, jak by jí popsala to, co slyšela z pánova hlasu a četla v jeho očích. Ne, to opravdu nešlo. Musí se dostat odtud pryč a někde v bezpečném úkrytu přečkat čas, dokud se nevrátí paní hraběnky z Itálie. Ještě dva a půl měsíce! Kde se tak může ukrýt mladá dívka v jejím postavení? V klášteře?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům U Tří borovic.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.