Nesvatá válka

O SVATOU

ZEMI

Břetislav Tureček

Nesvatá válka

O SVATOU

ZEMI

Málo známá zákoutí nelítostného boje mezi Židy a Araby

KNIŽNÍ KLUB

© Břetislav Tureček, 2011, 2017

ISBN: 978-80-242-6192-8

Vzhledem k tomu, že nejsem ani Žid, ani Arab,

nepodporuji jen jednu stranu, ale obě.

Dvě hodiny arabských stížností mě zaženou do

synagogy. A po intenzivním kurzu sionistické

propagandy jsem připravený přestoupit na islám.

Sir Ronald Storrs

britský guvernér Jeruzaléma

v letech 1918–1926

Předmluva

Na Blízký východ jsem poprvé přijel s reportérským notesem a fotoaparátem v létě 1993. Bylo to lodí plující z Řecka přes Kypr do izraelské Haify. Následovala klikatá cesta napříč Izraelem a okupovanými palestinskými územími. Pak zajížďkou egyptským trajektem do Jordánska; přímo z Izraele to tehdy ještě nešlo, protože jordánsko-izraelská mírová smlouva přišla na svět až o rok později.

„Z rychlíku“ jsem tak postupně začínal vnímat a na vlastní oči sledovat neuvěřitelně dramatické a komplikované události, které hýbou jedním z nejvýbušnějších koutů planety. Bylo spíš věcí štěstí než rozumu, že když palestinské vedení podepsalo s Izraelem průlomové mírové dohody z Osla, byl jsem zrovna v palestinských uprchlických táborech v Sýrii. Většina Palestinců kolem mne však namísto oslav spílala svému vůdci Jásiru Arafátovi, že dohodou se sionisty zradil jejich vlast, jejich národ.

Zajel jsem i pod Golanské výšiny a ze syrské strany jsem skrz ostnaté dráty za přísně střeženou linií příměří náhle viděl místa, kde jsem měsíc před tím opékal maso se židovskými osadníky. O pár dní později už jsem byl zase v Libanonu – zdevastovaném brutální občanskou válkou, také plném palestinských uprchlíků a navíc s probíhajícím konfliktem mezi gerilovým hnutím Hizballáh a izraelskými okupačními silami v jižním Libanonu.

To všechno mě uchvátilo a asi i vyděsilo. Každopádně tato první reportážní cesta mě vybídla k mnoha dalším výpravám a pobytům.

V předchozí knize Světla a stíny islámu jsem se izraelsko-palestinskému konfliktu záměrně vyhýbal. Věděl jsem, že toto téma vydá na samostatnou knihu, která už však bude daleko více politickým čtením než cestopisem. Výsledek této práce držíte v ruce. A já už znovu vím, kolik dalších témat a kapitol jsem do ní chtěl vměstnat, ale prostě se tam nevešly.

Kniha Nesvatá válka o svatou zemi vypráví o tom, jakou roli hraje izraelsko-arabský konflikt v osudech „obyčejných lidí“. Jaké naděje a obavy v nich vyvolává, jaké hrůzy zažili nebo sami způsobili. Snažím se očima a jazykem obyčejných Židů a Arabů vysvětlit, proč považují „za svůj“ stejný kus země a jak je cyničtí vůdci a manipulátoři dál ženou do vzájemných střetů.

Knížka rozhodně nemá ambici zahrnout všechny zvraty v izraelsko-arabských vztazích. Čtenáři jistě neujde, že se prakticky nezmiňuji třeba o historických válkách, že bojů v Gaze v zimě 2009 si všímám jen okrajově, stejně tak konfliktu na izraelsko-libanonském pomezí o dva roky dříve. Nepíši ani o nekonečném kolotoči izraelsko-palestinských mírových rozhovorů a o světové diplomacii – je to jistě mimořádně zajímavé téma, ale v mé, rozsahem omezené, knížce by úplně vytlačilo příběhy, o které se chci podělit.

Předpokládám také, že informace o velkých ozbrojených konfliktech, mírových summitech nebo o volbách si zájemce o region pamatuje či snadno dohledá. Nesvatá válka je spíš pohledem na události a skutečnosti, které se do „velkých zpráv“ nevejdou. Jako novinář vím, že na stránky tisku a do rozhlasového vysílání se často dostanou jen ony základní informace; na pocity a vzpomínky lidí už ale nezbývá místo – taková je prostě moderní mediální doba.

Je důležité nepodlehnout sledu palčivých aktualit a mít na paměti, že zhruba dvě třetiny Izraelců i dvě třetiny Palestinců se smířily s myšlenkou nezávislého státu těch druhých a přejí si jejich poklidné soužití vedle sebe.

V izraelských městech i třeba v zelení zalitých kibucech žijí zejména lidé, kterým jde o pohodlnou, zajištěnou existenci, chtějí se radovat z dětí a vnoučat, mít dobré vzdělání a zaměstnání, užívat si dovolenou s přáteli. Naprosto stejná očekávání od života má i většina Palestinců. Ať už jsem s nimi mluvil v nádherných vilách v Rámalláhu, v zemědělských vesnicích nebo v uprchlických táborech v Gaze, dozvěděl jsem se, že i oni chtějí v první řadě slušný život a práci, těší se na svátky, kdy se mohou sejít s celou rodinou, a ani oni nemají pro politiku a politiky příliš lichotivá slova.

Jenže co je to platné, když konflikt neustále oživují a popohánějí kupředu nesmiřitelní radikálové na obou stranách? Je úplně jedno, jestli mají bezvadný oblek, barevně ladící kipu a americkou angličtinu, nebo kalašnikov a zelenou pásku hnutí Hamás na čele. Extremisté působí v palestinských teroristických skupinách i v proizraelských lobbistických organizacích, v ilegálních židovských osadách i ve zločineckém podsvětí palestinských měst.

Při psaní této knihy jsem si uvědomil, že pokud má být o „nesvaté válce“, „mlčící většiny“ Židů a Palestinců toužících po klidu v ní paradoxně budou hrát pouze okrajovou roli. Text se totiž točí kolem lidí, kteří z různých důvodů nechtějí či nemohou nechat konflikt usnout. Kolem ideologií nasáklých aktivistů, zahořklých uprchlíků, cynických teroristů a jejich obětí utopených v bolesti a emocích. Tito lidé chtějí a umějí nejlépe vysvětlit, o co v boji Židů a Arabů jde, proto jsem je nechal mluvit. Méně sdílní byli lidé z pološera tajných služeb, ani jejich postřehy a vzpomínky si ale nechci nechat pro sebe. Jaké to je, utíkat jako agent Mosadu z íránského Teheránu před nastupujícími islámskými revolucionáři?

V Evropě víme poměrně hodně o tom, proč odcházeli a prchali Židé z našeho kontinentu. V knize jsem proto věnoval mnohem větší pozornost často velmi dramatickým osudům Izraelců, kteří přišli z muslimských zemí.

Z vlastní zkušenosti i z vyprávění kolegů vím, že práce novináře sledujícího zdejší události není vůbec snadná. Snaha obou stran ovlivňovat světové veřejné mínění skrz média je totiž enormní a sahá od skvělých informačních služeb pro reportéry až po nestoudné zastrašování. Přístup „Kdo není s námi, ten může být jedině proti nám“ uplatňují nesmiřitelní jednotlivci i nátlakové skupiny obou táborů.

Naštěstí pro nás, žurnalisty, tu fungují i jiné přístupy. Je to ochota bavit se s reportéry i o nepříjemných věcech, nechat si nahlédnout „do kuchyně“, přiznat věci, které na Palestince či Izraelce nevrhají nejlepší světlo. Bez toho bych Nesvatou válku nechtěl a ani nemohl psát.

V Izraeli je takové otevřenosti daleko více než u Palestinců. To, co zaslepení proizraelští aktivisté v zahraničí často označují za „očerňování“ židovského státu, bývá v samotném Izraeli tématem článků na titulních stranách a velkých televizních debat. Takových témat jsem pro pochopení složitosti izraelsko-arabského konfliktu zahrnul do knihy hned několik a jsem rád, že se mi i u těch nejstarších událostí ještě podařilo najít jejich přímé účastníky.

Z uvedeného rámce knihy bezesporu vybočuje závěrečná část o české blízkovýchodní politice. Ta se v průběhu šedesáti let zhoupla od podpory sionistických geril bojujících v Palestině proti domácímu arabskému obyvatelstvu k vyzbrojování arabských států a zatracování všeho izraelského. A pak zase zpět k tak jednoznačné podpoře Izraele, že jistého českého ministra zahraničí kolegové v bruselském ústředí Evropské unie zdravili šalom! Také on v knížce promluví.

O české politice vůči Izraeli a Palestině jsem se bavil s mnoha jejími aktéry a jako novinář Práva a později Českého rozhlasu jsem byl v doprovodu řady českých politiků při jejich cestách po Blízkém východě. Jsem přesvědčený, že mnohé zábavné i šokující zážitky a zákulisní informace stojí za zveřejnění, a proto jsou i v této knížce.

Jeruzalém, 1. května 2011

Ukradená kniha

Izraelský historik, spisovatel a komentátor Tom Segev před lety náhodou zjistil, že jistý bejrútský institut napojený na Organizaci pro osvobození Palestiny bez povolení přeložil do arabštiny a vydal jednu z jeho nejznámějších knih 1949.

Když byl po čase hostem knižního veletrhu v Athénách, natrefil tam i na zástupce onoho palestinského institutu. I když prý Segevovi bylo jasné, že při současné podobě vztahů mezi Izraelem a Libanonem i Palestinci stejně nic nezmůže, došel za arabským vydavatelem a řekl mu: „Vy jste mi ukradli knihu!“

Palestinský aktivista nelenil a Segevovi vmetl do tváře: „Máte pravdu, ukradli. Ale vy jste nám ukradli celou zemi!“

Tom Segev mi tuhle historku s hořkým úsměvem vyprávěl ve svém jeruzalémském bytě obloženém stovkami knih.1

Byl už mezi nimi i arabskojazyčný výtisk zmíněné studie 1949. Palestinští vydavatelé nakonec v Libanonu zabalili deset výtisků oné ukradené knihy a přes jistou třetí zemi je poslali Segevovi jako odškodné.

Segev patří v Izraeli ke generaci takzvaných nových historiků, kteří od konce osmdesátých let neváhají vytahovat ze skříně i kostlivce, kteří byli do té doby tabu. Izraelská veřejnost se od lidí, jako je Segev, v minulých desetiletích náhle začala dozvídat také o masakrech páchaných na Palestincích při zakládání Izraele, o rozporech mezi sionistickými vůdci, o temných kapitolách v historii tolik vyzdvihované izraelské armády.
Noví historikové zpravidla nešetří ani palestinské Araby – vytahují na světlo jejich vzájemné zrady, zbabělost, hamižnost a cynismus. Tedy postoje, které výrazně přispěly k tomu, že se v první polovině dvacátého století mohly v převážně arabské Palestině usadit statisíce Židů a vytvořit si tam svůj stát. A k tomu, že Palestinci dodnes svůj vlastní stát nemají.
Segevova kniha 1949 se lidem z Organizace pro osvobození Palestiny nehledě na tuto kritiku zjevně líbila, jinak by ji neukradli pro arabské vydání. Noví historikové totiž díky postupnému otvírání archivů v Izraeli i v západních státech častěji přinášejí názory, které nabourávají oficiální izraelský výklad historie.

Zmíněné přesvědčení Arabů, že jim Židé „ukradli“ zemi, je jejich klíčovým argumentem a často i důvodem neústupnosti u jednacího stolu. Své počínání tím vysvětlují i palestinští geriloví bojovníci a teroristé.

Když Valné shromáždění OSN v listopadu 1947 odsouhlasilo rozdělení britské mandátní Palestiny na židovský a arabský stát, všechny arabské vlády to odmítly. Podle nich jednal Západ v duchu hesla „o nás bez nás“. „V té době tvořili Židé v rozdělované Palestině jen třetinu obyvatel, OSN jim ale vyčlenila padesát šest procent území,“ upozorňuje ředitel palestinského politologického institutu PASSIA Mahdí Abd al-Hádí. „Vlastnili také jenom sedm procent zdejší půdy.“2

Rozdělení britské mandátní Palestiny mezi oba znesvářené národy u jednacího stolu a následné vyhlášení izraelské nezávislosti v květnu 1948 přitom bylo už jenom symbolickým vyvrcholením komplikovaného a krvavého procesu, který sionisté považovali za návrat Židů do své vlasti a Arabové za další plíživou kolonizaci.

To, že čerstvě založený Izrael napadly okolní arabské státy, a že zavrhly i rozdělení Palestiny, je notoricky známé. Málo se dnes mluví o tom, že rozdělení britské Palestiny odmítali i mnozí přední sionisté, protože ji chtěli celou pro sebe – stejně jako Arabové. „Plán na rozdělení židovské domoviny je ilegální a nikdy ho neuznáme, nebude pro židovský lid závazný,“ varoval tehdy pozdější izraelský premiér a nositel Nobelovy ceny za mír Menachem Begin.3

„Jeruzalém vždy byl a bude naším hlavním městem,“ tvrdil Begin v narážce na plán OSN vyčlenit oblast Jeruzaléma a Betléma jako zvláštní území pod mezinárodní správou. „Erec Izrael bude obnoven pro izraelský lid. Celý. A navždy.“

I hlavní proud sionistů, který nakonec na kompromis přistoupil, se nehodlal smířit s hranicemi, které OSN vyčlenila židovskému státu, a počítal i s obsazením některých oblastí vyčleněných Arabům. Takovým místem byla i převážně arabská Jaffa jižně od Tel Avivu, která měla být podle plánu OSN součástí arabského státu. Židovští ozbrojenci ovšem město zabrali ještě před vyhlášením nezávislého Izraele, a dnes si tam mohou turisté na informační tabuli ve třech jazycích přečíst, že Jaffa byla „osvobozena“.

Teorie, že palestinští Arabové už nemají nárok na žádný nový stát, je u židovské pravice živá dodnes a dokonce nabírá v posledních letech na síle. Shrnout se dá do jediného hesla: Palestinským státem je Jordánsko!

Má to svou logiku. Britská mandátní Palestina původně zahrnovala i území dnešního Jordánského království. Londýn, aby uspokojil mocenské ambice svých spojenců z první světové války, se ho rozhodl z mandátu vyčlenit jako arabský emirát zvaný Zajordánsko už počátkem dvacátých let minulého století.

„Z toho, co Liga národů označila za ,národní domovinu židovského národa‘, bylo sedmdesát osm procent vytrženo a věnováno jako dar Abdalláhovi, synovi šarífa Husajna z Mekky,“ vysvětluje nepříliš známou historii přední izraelská pravicová komentátorka Sarah Honigová.4 „Už toto bylo první rozdělení Palestiny. Tvrzení, že Jordánsko je Palestina, je tedy nesporné.“

Sionisté tedy v první polovině 20. století stavěli na tom, že celý zbytek britské Palestiny bude jejich slibovanou domovinou. A dnes izraelská radikální pravice přivádí jordánské politiky k nepříčetnosti, když tvrdí, že pokud mají mít Palestinci svůj stát, může jím být právě jordánská monarchie.

Konflikt mezi Židy a Araby ve Svaté zemi je stejně starý, jako sionistická myšlenka. V 70. a 80. letech devatenáctého století se mezi Araby v Palestině začalo usazovat velké množství židovských osadníků. Přišli do země, kde podle historiků a biblické legendy už v minulosti měli svůj stát a jak jim vštěpovalo nové sionistické učení, teď ho tam měli obnovit.

„Většina prvních sporů se týkala půdy a využívání pozemků k pastevectví a k zemědělství mezi osadníky a felláhy, arabskými pastevci,“ popisuje komplikace První alije, židovské přistěhovalecké vlny, britský historik Victor Kattan.5

K rozmíškám přispívalo, že příchozí neznali místní jazyk a kulturu a stejně tak domácím byla cizí kultura přistěhovalců. Dokonce i původní komunita palestinských Židů měla blíže ke svým arabským sousedům než k prvním sionistům přicházejícím z východní Evropy a carského Ruska.

Přední sionistický myslitel té doby Achad Ha’am v roce 1891 ve spise Pravda z Palestiny zaznamenal, že židovští osadníci „zacházejí s Araby krutě a nepřátelsky, bez dostatečných důvodů je nestoudně bijí a dokonce jsou na to pyšní“.6

Národní buditel, který prosazoval obnovu hebrejské kultury a jazyka, viděl důvod takového počínání prvních sionistů v tom, že „v zemi svého exilu byli otroky, a náhle se ocitli v postavení s neomezenou svobodou“. Ha’am varoval i před názory Židů přicházejících z Evropy, kteří „považovali Araby za primitivy z pouště, národ s mentalitou oslů, který nevidí ani nechápe, co se kolem něj děje“. Předpovídal, že jakmile se zájmy Židů v Palestině začnou střetávat se zájmy Arabů, „původní obyvatelé jen tak neustoupí“.

Jak prorocká to byla varování, se naplno ukázalo ve 20. a 30. letech dvacátého století. Osmanské Turecko se s koncem první světové války ocitlo na straně poražených, což znamenalo, že si vítězné mocnosti a jejich spojenci rozporcovali podstatnou část říše. A jak už bylo řečeno, na území dnešního Izraele, Jordánska, Západního břehu Jordánu a pásma Gazy získala mandátní správu Británie.

O třicet let později ale Angličané s ostudou odcházeli – nejenže nedokázali britskou Palestinu plnohodnotně řídit, ale za jejich vlády vypukla krutá válka mezi sionistickými Židy a Araby. A nepřítelem pro nacionalisty obou táborů byli stále častěji Britové. Ostatně, sionistům Londýn slíbil v takzvané Balfourově deklaraci už v roce 1917 vytvoření židovské národní domoviny v Palestině, avšak později se Britové snažili příliv imigrantů omezovat, když rostoucí počet židovských přistěhovalců vyvolával ve Svaté zemi stále větší napětí.

Zrazeni se cítili i Arabové – když britská koruna za první světové války požadovala podporu arabských vůdců v boji proti Turkům, na přelomu let 1915–1916 jim v korespondenci britského vysokého komisaře v Káhiře Sira Henryho McMahona s mekkánským šarífem Husajnem slíbila zase arabský stát.

Každá strana si z éry britského mandátu pamatuje útlak a teror strany druhé. A jak Arabové, tak Židé tehdejší násilí dodnes vydávají za pouhou reakci na činy protivníka.

Izraelská města jsou tak například posetá pamětními deskami, připomínajícími, v kterém domě se skrýval ten který židovský gerilový vůdce, kde působila ilegální vysílačka a podobně. Například u Velké synagogy na Allenbyho třídě v Tel Avivu se na měděné tabulce píše, že si tam Židé schovávali zbraně, než skrýš odhalili Britové.

Ještě v zimě 2009 našli Izraelci při úklidu synagogy ve městě Hod Hašaron kufr se zbraněmi ze 40. let. Podle pamětníků se přitom v synagoze také tajně scházeli členové židovské ozbrojené organizace Hagana.7 (Odhalení této skrýše mělo pikantní souvislost – přišlo krátce po krvavé izraelské válce v palestinské Gaze, kdy armáda židovského státu tvrdila, že skrývání zbraní v palestinských mešitách je jasný důkaz terorismu a cynického zneužívání posvátných míst.8)

Ozbrojené židovské organizace v době britského mandátu vysvětlovaly své útoky na Brity a na Araby jako sebeobranu. Argumentovaly zejména krvavými událostmi z doby arabského povstání v letech 1936–1939, ale také masivními masakry židovských komunit, jako byly v roce 1929 události v Hebronu.

V tomto městě, u hrobu praotce Abraháma, žili vyznavači judaismu po staletí společně s arabskými muslimy a křesťany. Vztahy se ale velmi vyhrotily s příchodem sionistů, kteří si v Hebronu zřídili náboženskou školu. Jak obsáhle popisuje historik Segev, Britové nezvládali bezpečnostní situaci, přibývalo šikany Židů ze strany Arabů i fyzických útoků. Židé uváděli, že za tím stojí arabská Muslimsko-křesťanská asociace. Ta prý šířila nenávist, učila Araby písně podněcující nepřátelství k Židům. Ti si několikrát stěžovali, že britská policie v Hebronu nedělá dost pro jejich bezpečí.9

Vzájemné útoky a vraždy mezi Židy a Araby byly tehdy v Jeruzalémě i dalších částech Palestiny běžné. K čemu ale došlo na konci srpna 1929 v Hebronu, to z tohoto rámce výrazně vybočilo. Arabové uspořádali zběsilý pogrom na Židy, desítky jich brutálně povraždili, zohavovali těla obětí, desítky dalších lidí zmrzačili. Je pravda, že asi dvě třetiny hebronských Židů před masakry schovali a zachránili jiní Arabové. Přesto bylo zavražděno šedesát sedm Židů, včetně žen a dětí. Vlna teroru a nenávistného běsnění pak zasáhla celou Palestinu. Vyděšení a zhnusení britští úředníci zaznamenali sto třiatřicet mrtvých Židů a sto šestnáct Arabů, zraněných měli Židé tři sta třicet devět a Arabové dvě stě třicet dva. Arabští extremisté útočili na Araby pomáhající Židům, proti svým muslimským zachráncům se dokonce někdy obraceli i přeživší Židé.10

„Základními pohnutkami k útoku na Židy v Hebronu byly nenávist a strach, že sionisté chtějí Araby vytlačit z Palestiny,“ shrnuje Segev. „Palestinští Arabové tehdy ještě viděli rozdíl mezi původními Židy a těmi, kteří do země přišli jako cizinci. Některé Araby přiměly k páchání zvráceného násilí zvěsti o povražděných muslimech v Jeruzalémě, pro některé to nejspíš byla i příležitost prostě dát průchod svým násilnickým sklonům.“

Krvavý srpnový šábes v Hebronu byl pro Židy šokující zkušeností. Svým rozsahem předčil každodenní „drobné“ ústrky a poziční boje mezi oběma stranami. Zakladatel Izraele a jeho první premiér David Ben-Gurion o mnoho let později připustil, že odpor Arabů chápal. V důvěrném rozhovoru s předsedou Světového židovského kongresu Nachumem Goldmannem řekl v roce 1956 Ben-Gurion toto:

„Proč by Arabové měli přistoupit na mír? Já být arabským vůdcem, nikdy bych se s Izraelem nesmířil. Je to přirozené: Vzali jsme jim zemi. Jistě, Bůh ji slíbil nám, ale proč by to mělo zajímat Araby? Náš Bůh není jejich. My jsmez Izraele vzešli, ale je to už dva tisíce let, tak co jim po tom má být? Je tu antisemitismus, zažili jsme nacisty, Hitlera, Osvětim – ale copak je to chyba Arabů? Oni vidí, že jsme přišli a ukradli jejich zemi. Proč by se s tím měli smiřovat?“11

O Palestinu se počátkem 20. století nebojovalo jen ve Svaté zemi, ale i na mezinárodní scéně. Sionistický vůdce Chaim Weizmann díky svému šarmu a komunikačním schopnostem rozehrával mistrnou diplomatickou hru. V Londýně často nadhazoval, že Židé stojí za hlavními událostmi ve světě, včetně bolševické revoluce v Rusku, že sionisté mají obrovský vliv, což opravdu dělalo podle dobových dokumentů na londýnskou vládu velký dojem. „Navíc cíleně vytvářel představu, že se Židé ve světě ztotožňují se sionismem, ačkoli většina evropských Židů tuto myšlenku nepodporovala a zprvu do Palestiny odmítala odejít,“ upozorňuje historik Segev.

Zakladatel sionismu Theodor Herzl zase sázel na to, jak sionistům hraje do ruky protižidovský rasismus v Evropě. „Antisemité se stanou našimi nejvěrnějšími přáteli, antisemitské národy budou našimi spojenci,“ napsal si Herzl do deníku.12

V samotné Palestině přibývalo případů, kdy si sionisté u britských představitelů otevřeně vynucovali preferenční přístup oproti Arabům. Pokud se některý britský důstojník nebo úředník odmítal podřídit, Židé na něj neváhali poslat stížnost do Londýna a domáhat se jeho sesazení.

Mezi Brity sloužícími v Palestině byli podle Toma Segeva jak zastánci Arabů, tak sionisté, většina se jich ale snažila hrát férově. Proto mnozí měli z rostoucího chaosu a nutnosti lavírovat mezi znepřátelenými stranami opravdu těžkou hlavu. Tak jako vojenský a později civilní guvernér Jeruzaléma Sir Ronald Storrs, jehož postoj výmluvně vystihuje výrok uvedený jako motto této knihy.13

Sionistickému úsilí ale výrazně pomáhali i někteří palestinští Arabové. Zatímco Židé se i přes hluboké zákulisní rozepře snažili navenek táhnout za jeden provaz, v případě palestinských Arabů to neplatilo, a vlastně neplatí dodnes. Podle některých historiků by proto bez arabské podpory – někdo by řekl zrady vlastního národa – Izrael možná dokonce vůbec nevznikl. Pokusím se to ukázat v dalších částech knihy, protože tyto okolnosti často mají velmi aktuální přesah až do dnešní doby. Boj dvou národů o jednu zemi má totiž mnoho podob.

1 Rozhovor s autorem, Jeruzálem, 6. dubna 2008

2 Rozhovor s autorem, východní Jeruzalém, 1. dubna 2008

3 Menachem Begin: The Revolt, str. 335

4 The Jerusalem Post, 6. srpna 2009

5 Victor Kattan: From Coexistence to Conquest, str. 79

6 Tom Segev: One Palestine, Complete, str. 104

7 www.ynetnews.com, 5. února 2009

8 Například dokument nazvaný The Operation in Gaza: Factual and Legal Aspects na stránkách izraelského ministerstva zahraničí www.mfa.gov.il

9 Tom Segev: One Palestine, Complete, str. 318

10 Detaily hebronského masakru rozepisuje Segev v knize One Palestine na stránkách 321–327

11 Nahum Goldmann: The Jewish Paradox, str. 99

12 Tom Segev: One Palestine, Complete, str. 42–47

13 Citovaný je z The First Governor, Sir Donald Storrs

Demografická válka

„Kolik máte dětí?“ Takovou otázku dříve či později zaslechne každý cestovatel vandrující po Blízkém východě. Důraz na rodinu a její velikost se obvykle připisuje muslimskému prostředí. Úplně stejná je ale situace v židovských částech Izraele. Zdejší kultura navíc umožňuje klást i bezprostřednější otázky. „Jo vy ještě žádné děti nemáte? A proč ne? Měli byste děti mít!“

Židé, stejně jako Arabové, považují potomstvo za důležitou součást kultury a společnosti. Průzkum z roku 2003 ukázal, že devadesát procent izraelských Židů souhlasí s tvrzením, že „sledovat vyrůstání vlastních dětí je největší radostí života“. Skoro tři pětiny respondentů se navíc shodly, že „život bezdětných lidí je prázdný“.14

V roce 2009 bylo v Izraeli bezdětných třiadvacet rodin ze sta.15 Zčásti proto, že se na zplození potomků teprve chystaly, zčásti proto, že navzdory silnému společenskému tlaku děti mít dokonce nechtějí. Třetí velkou skupinu tvoří Izraelci, kteří by děti rádi měli, ale příroda jim to neumožňuje.

Izrael je přitom na špičce světových programů umělého oplodňování. Stát této otázce věnuje obrovskou pozornost i finance. Izraelské ženy mají časově i finančně prakticky neomezenou možnost pokusů o oplodnění ve zkumavce – až se ozývají hlasy, že v případě žen vyššího věku už to bývají pokusy statisticky beznadějné, a že by bylo lepší věnovat úsilí mladším ročníkům.

„Z průzkumu provedeného v osmačtyřiceti vyspělých státech vyplývá, že Izrael je na špičce světové tabulky. V přepočtu na počet obyvatel se tu provádí osmkrát více umělých oplodnění než v jiných zemích,“ shrnuje socioložka Sigal Gooldinová z Hebrejské univerzity.

V Izraeli hodně věcí souvisí s politikou. A téma populace, včetně výrazné podpory vědeckých oborů spojených s růstem obyvatelstva, není výjimkou. Zvyšování počtu židovských obyvatel Izraele a okupovaných území není jen otázkou lásky k dětem, ale i strategických rozvah.

V Izraeli statisticky připadá na jeden pár 2,9 dítěte, což je více než ve vyspělých západních zemích. „Rozdíl mezi námi a ostatními průmyslovými zeměmi spočívá v tom, že my se vzpamatováváme z holocaustu,“ říká profesor David Passig z Bar-Ilanovy univerzity.16 „Stát Izrael žije v obavách, řídí se nutností přežít. Proto máme více dětí.“

Početní zastoupení Židů ve Svaté zemi hraje důležitou roli i v politických rozvahách o uspořádání vztahů mezi Izraelem a Araby. Proto sionistickým organizacím tolik záleží na přísunu dalších přistěhovalců ze světa. A proto se také často mluví o demografickém poměru mezi oběma národy ve Svaté zemi. Dokonce padá i termín „demografická hrozba“, čímž mají autoři těchto výroků na mysli, že mezi Středozemním mořem a Jordánem může být časem více Palestinců než Židů.

Například izraelský prezident Šimon Peres léta varuje, že pokud se Izrael co nejdříve nedohodne s Palestinci na vytvoření jejich vlastního státu, bude židovský stát ovládat území s většinově arabskou populací. „Demografické hodiny netikají ve prospěch Izraele,“ upozorňoval Peres, už když byl ministrem zahraničí.17

Židovská varování před „arabskou demografickou hrozbou“ se nutně netýkají pouze okupovaných území, mnozí izraelští politici výslovně označují za nebezpečí i ty Araby, kteří zůstali v Izraeli.

„Pokud je nějaký demografický problém, a on je, tak se týká izraelských Arabů, kteří jsou občany Státu Izrael,“ prohlásil dnešní premiér Benjamin Netanjahu, když byl před lety ministrem financí.18 Zdůraznil, že pokud má Izrael zůstat židovským a zároveň demokratickým státem, je potřeba zajistit dostatečnou početní převahu Židů.

V tuto chvíli Arabové tvoří pětinu izraelské populace; Netanjahu varoval, že pokud by se jejich podíl vyhoupl na pětatřicet nebo čtyřicet procent, Izrael už by nebyl židovský stát, ale stát dvou národů.

Arabští politici v Izraeli vytrvale upozorňují, že Izrael je zemí dvou národů po celou dobu své existence, a i proto odmítají návrhy z poslední doby, aby skládali přísahu „židovskému státu“, jak požaduje například nacionalistický ministr zahraničí Avigdor Lieberman.

Netanjahuovy citované výroky už tehdy prohlašovali za rasistické. „Označovat původní obyvatele nějaké země za demografický problém by bylo považováno za rasismus ve kterékoli normální, a dokonce i nenormální zemi,“ prohlásil například tehdejší vůdce strany Balad Azmí Bišára.

Slovní výpady proti Palestincům opřené o údajnou „demografickou hrozbu“ ale odmítají i mnozí židovští politici. „Netanjahu je sériový pyroman. Nejprve jako ministr financí rozdmýchal požár mezi bohatými a chudými Izraelci, teď se o totéž snaží mezi Židy a Araby,“ prohlásila vůdkyně poslanců levicové Strany práce (a pozdější šéfka Knesetu) Dalia Iciková.19

Varovné upozorňování na růst arabské populace uvnitř Izraele i na Západním břehu Jordánu a ve východním Jeruzalémě má ale kritiky i v nečekaném táboře: u radikální sionistické pravice. Ta totiž v posledních letech tvrdí, že není důvod k panice, protože Židů v Izraeli a v židovských osadách přibývá ještě rychleji.

„Žádný strach! Počet židovských obyvatel Izraele roste,“ zněl například zkraje roku 2011 titulek českého serveru www.eretz.cz.20 Odkazoval na čerstvou analýzu izraelského Institutu pro sionistické strategie. „Ze statistických údajů vyplývá, že v roce 2010 dosáhl počet židovských obyvatel Státu Izrael 5 802 000, což je o 234 500 více, než Centrální statistický úřad v roce 2007 pro rok 2010 předpovídal. Na konci roku 2010 pak židovská populace činila celkem 6 122 000 osob. V témže období počet izraelských Arabů dosáhl 1 573 000 osob, což je o dvacet osm tisíc méně, než byl vyšší, a o pět set méně, než byl nižší odhad statistického úřadu pro rok 2010.“

Izraelský demograf Ja’akov Faitelson v citované studii dokládá, že zatímco růst židovské populace se podceňuje, na arabské straně se naopak přibývání obyvatelstva zveličuje – i třeba pod vlivem chybných údajů udávaných palestinskými vládními statistiky.
„Arabská populace Judeje, Samaří a pásma Gazy zřejmě vzroste do roku 2030 na 2 818 000 osob a poté začne klesat až na dva a půl milionu v roce 2050. Celkový podíl arabských obyvatel na počtu obyvatel Velkého Izraele mohl v roce 2010 činit jednačtyřicet procent, do roku 2050 by měl ale postupně klesat na 31,2 procenta,“ vyplývá ze studie Institutu pro sionistické strategie. „Velkým Izraelem“ míní Izrael a území, která okupuje.

Do boje za růst židovské populace na Blízkém východě nezapadají jenom velkorysé plány asistované reprodukce. V Izraeli jsem narazil i na další projekt, který se mnohem více než sionistickým strategiím blíží obyčejným lidem a jejich citům. Za unikátním programem stojí organizace Efrat. Ta bojuje proti potratům nenarozených židovských dětí.

Většina lidí úvahy o násilném ukončení těhotenství rychle vyžene z hlavy. Přesto jsou na světě miliony žen, které se k potratu z nejrůznějších důvodů rozhodly. Třeba kvůli špatnému rodinnému zázemí, hmotné nouzi nebo pohodlnosti. V Izraeli je předčasně ukončeno padesát tisíc těhotenství za rok. Našel jsem ženu, která se rozhodla stejně. Pak ale do jejího života vstoupila právě Efrat, jejímž posláním je důmyslný boj proti potratům.

„Byla jsem jednou na potratu, před pěti lety. Prostě proto, že jsem to tak chtěla. Vypadalo to jednoduše, doktor mi řekl, že na to stačí pilulka.“ Takhle se mi svěřila Mali, živelná dvaatřicetiletá sympaťačka, se kterou jsem se sešel v kavárně v přímořské Netaniji. Upřímně řečeno, Mali na mě dělala dojem, že vede poměrně nevázaný a rychlý život, přesto nepochybuji, že se v ní hodně změnilo. To když čekala dítě podruhé.

„Před třemi lety jsem otěhotněla znovu a přišla jsem na to až poté, co jsem se rozešla s dlouholetým přítelem, otcem dítěte. Najednou jsem zase nevěděla, co dělat.“

Poradila kamarádka. Odkázala Mali na organizaci Efrat, která z náboženských a nacionalistických důvodů bojuje proti zabíjení nenarozených židovských dětí. Ne jenom moralizováním, ale také navýsost praktickou pomocí ženám, které těhotenství přivedlo do obtížné situace. Jak to funguje, jsem zjistil v jeruzalémském ústředí Efratu u šéfky sociálních pracovnic Ruth Tidharové.

„Podporujeme dítě po celý první rok jeho života, maminka pro něj dostane vše potřebné – postýlku, oblečení, vaničku, hračky. Každý měsíc pak balíček s plenami, sunarem a dalšími potřebami. To je pro ty ženy obrovská úleva, vždyť rok je hodně dlouhá doba a najednou mají naději, že se mezitím postaví na vlastní nohy. Třeba zase seženou práci. Prostě by měly dojít k závěru, že jít na potrat vůbec není nutné. A ono to funguje,“ vysvětlila mi paní Tidharová.

Právě materiální nouze vede k interrupcím nejčastěji. A to i vdané ženy – ostatně dvě třetiny klientek Efratu jsou paní, jejichž manžel třeba přišel o práci nebo žijí v chudobě a mají pocit, že už by další dítě neuživily.

Je tu ale ještě jeden rozměr pomoci: morální podpora. A ta zjevně rozhodla zásadní dilema i za Mali. I jí totiž po prověření jejího zázemí ze strany Efratu přidělili dobrovolnici, která jí byla k ruce už během těhotenství. Dívka jménem Lia ji povzbudila, kdykoli se Mali cítila v koncích. „Neustále mi opakovala, že všechno bude v pohodě, že na potrat nemusím, protože je tu někdo, kdo mi pomůže.“

Efrat nechává ležet letáčky u ženských lékařů, mnozí doktoři sami aktivně pacienty od potratů odrazují a upozorňují je na existenci Efratu. Všechno tohle dobrodiní ale stejně musí někdo zaplatit. Izraelská vláda prý organizaci nijak nepodporuje, většinu peněz posbírají Židé ve Spojených státech. Ti si mimochodem nepřejí, aby Efrat pomáhal také Arabkám.

Práci v Efratu vykonávají většinou dobrovolníci. Jako třeba ti, které jsem pozoroval při zalepování potravinových balíčků v jejich centrálním skladu, kam právě po rampě couval náklad papírových plenek. Šéf střediska, ortodoxní věřící mladík Gideon, mi i uprostřed pracovního ruchu ochotně vysvětlil svoji motivaci.

„Je to velmi důležitá práce, vidíme, že zachraňujeme lidské životy. A každý, kdo zachrání jeden lidský život, jakoby zachránil celý svět. To, co tu děláme, je veliká a velmi svatá věc, proto chceme dělat tuto práci,“ řekl Gideon přesvědčeně.

Mali všechny tyhle aspekty poznala, přijala a mohla mi tak dojatě ukazovat fotky své tříleté kudrnaté dcerky. „Poprvé jsem úplně bezdůvodně zabila dítě. Teď už vím, že to není správné ze zdravotního, ani z morálního hlediska. Když člověk s někým spí, musí nést i veškeré důsledky. Nemůžeš zabít lidskou bytost, vždyť nejsi Bůh.“

Žen, které díky Efratu došly k podobnému závěru, není málo. Však mi také sociální pracovnice Ruth pyšně zdůraznila: „Jenom loni se díky naší přímé pomoci narodilo tři a půl tisíce dětí, které by jinak nedostaly šanci žít. Celkově už jsme pro Izrael zachránili více než dvacet pět tisíc dětí.“

14 Anglickojazyčný Ha’aretz Magazine, 24. prosince 2010

15 Údaj z výročního souhrnu Centrálního statistického úřadu

16 Anglickojazyčný Ha’aretz Magazine, 24. prosince 2010

17 Ha’arec, 23. srpna 2001

18 Ha’arec 18. prosince 2003

19 Ha’arec 18. prosince 2003

20 www.eretz.cz, 9. února 2011

Útěk z Teheránu

Nejdůležitějším prvkem pro založení a udržení židovského státu bylo a pořád zůstává přistěhovalectví. Sledovat osudy židovských imigrantů a zaznamenat jejich pohnutky k opuštění zemí, kde žili po staletí jejich předkové, by vydalo na samostatnou knihu. Židovská emigrace z Evropy je poměrně známé téma. Vydal jsem se proto především za lidmi, kteří do Izraele přišli z muslimského světa. Otázka těchto přistěhovalců a uprchlíků se navíc v posledních letech dere do popředí jako důležité téma izraelskoarabského konfliktu.

Dizengoffova třída je jednou z nejčilejších tepen Tel Avivu. Život se tu prakticky nezastavuje. V noci je to ráj pro milovníky barů a hospod, kde se zavírá, když už první lidé zase míří do zaměstnání. Přes den jsou v obležení zdejší kavárničky, kde až do odpoledne nabízejí menu nazvané snídaně, a kde někteří Izraelci vlastně mají druhý domov – mohou tu prosedět celé dny. Často u notebooku, protože podniky, které zdarma nenabízejí bezdrátové připojení k internetu, tu prakticky nemají šanci přežít. Práci na počítači je možné prokládat schůzkami s přáteli, v Izraeli je ostatně běžné, že se lidé nezvou navzájem domů, ale scházejí se právě na podobných místech.

Ulicí, pojmenovanou po prvním starostovi sto let starého města vybudovaného židovskými přistěhovalci z Evropy, mezitím proudí tisíce a tisíce lidí. Někdo jezdí i po chodníku na kole, protože tento způsob dopravy neoddělitelně patří k modernímu Tel Avivu a jsou tu lidé, kteří vystřídají i tři bicykly ročně. Stále je v dohledu aspoň jeden pejskař, který venčí svého čtyřnohého svěřence. Na rozdíl od konzervativního Jeruzaléma žije v Tel Avivu obrovské množství psů, pro místní obyvatele jsou miláčky, stejně jako tomu bývá v evropských městech.

Kdo zrovna nesedí u kávy nebo zeleninového salátu, nemá psa ani jízdní kolo, může na Dizengoffově ulici utrácet a kochat se, například ve zdejších galeriích. Třeba ta v domě číslo 99 se věnuje architektonickému stylu bauhaus, ve kterém jsou postavené stovky telavivských domů z dvacátých a třicátých let minulého století. A jsou tu samozřejmě i desítky obchodů. Nejen samoobsluh s nepřetržitým provozem, ale i módních butiků, knihkupectví a klenotnictví.

Dizengoffova třída je zkrátka velmi dobrá adresa. I proto si zde otevřel svůj obchod se židovskými náboženskými předměty pan Faradž. Na dobrou adresu je zvyklý už ze své původní vlasti. Ještě když žil v Teheránu, měl obchod na Ferdousího ulici, jedné z hlavních tříd v centru íránské metropole. Svým pojetím se ulice pojmenovaná po středověkém perském básníkovi velmi podobá té Dizengoffově. I přes podobné kulisy je ale pro pana Faradže mezi oběma místy rozdíl jako mezi dnem a nocí. Tel Aviv je jeho novým, bezpečným domovem. V Teheránu málem přišel o život.

„Podívejte se, tohle mi udělali ti muslimští fanatici!“ Pan Faradž nemohl pro naše povídání o životě íránských Židů v Izraeli zvolit dramatičtější gesto. Pětašedesátiletý bělovlasý chlapík si vytáhl světlou proužkovanou košili z kalhot a ukazoval mi obrovskou jizvu, která se mu táhla přes celé břicho.

„Už v Teheránu jsme měli na Ferdousího třídě, kousek nad britskou ambasádou, obchod se stříbrem, judaikou a uměním,“ začínal vyprávět. „Jednou po revoluci tam přišli nějací islámští radikálové. Pro jistotu se ještě zeptali, jestli jsem Žid, a když jsem přisvědčil, rozpárali mi břicho,“ zavzpomínal majitel obchůdku s menorami, šofary, mezuzami a dalšími potřebami náboženského života vyznavačů judaismu.

Po vražedném útoku strávil devětačtyřicet dní v nemocnici. „Byli tam velmi dobří lékaři, muslimové, a říkali: Vy musíte přežít a uzdravit se. Bůh nám nařizuje, abychom vám k tomu pomohli,“ skládal klenotník další střípky rozporuplného příběhu. „Úplně jiné to pak ale bylo u soudu. Tam mi naopak jasně řekli, že když jsem Žid, nemám s žalobou na toho islámského fanatika šanci. A tak jsem šel zase domů. Tak to prostě začalo v Íránu vypadat, když se k moci dostali muslimští radikálové.“

Ještě v Íránu se Faradž jmenoval Faradžolláh Menaše. V době převratu, který svrhl monarchistický režim podporovaný Spojenými státy, zbývalo v Íránu asi osmdesát tisíc Židů. Dnes jich tam žije necelá třetina. S revolucí se výrazně zhoršily životní jistoty těch, kteří v Íránu zůstali.

„Šáh Mohammad Rezá Pahlaví, který byl ochráncem íránských Židů a pětasedmdesáti tisícům z nich dovolil ze země odjet kamkoli chtěli, včetně Izraele, byl v roce 1979 svržen,“ uvádí britský historik Martin Gilbert.
„Nahradil ho islámský fundamentalistický režim. Revoluce znamenala pro íránské Židy začátek nebezpečné doby.“21

Své o tom ví i telavivský klenotník Faradž. Osm let po krvavém zážitku, kdy málem přišel o život, se nakonec rozhodl ze své rodné země odejít. „Z Íránu jsem přešel přes hory u města Makó do Turecka. A pak jsem pokračoval přes konzulát v Istanbulu do Izraele. Tady je mi nejlépe.“

Po nástupu islamistů došlo v Íránu k řadě incidentů, které byly pro tamní Židy velmi znepokojující. Už počátkem května 1979 popravčí četa zastřelila vůdce íránské židovské komunity Habíba Elkánijána. Revoluční soud ho shledal vinným ze špionáže pro Izrael a přitížilo mu i to, že v židovském státě investoval a mimo jiné měl obchodní vazby s izraelskou armádou. Proces s Elkánijánem přiměl k odchodu první porevoluční vlnu židovských emigrantů, i když mnozí z nich vůbec netoužili po životě v Izraeli a jen posílili perskojazyčnou komunitu ve Spojených státech, zejména v Kalifornii.

Za prvních třicet let náboženského režimu Írán popravil nejméně třináct Židů.22 (Za stejné tři dekády íránská justice a bezpečnostní aparát nechaly popravit také tisíce muslimů.) Řada Židů skončila za mřížemi pro obvinění, že spolupracovali s izraelskými tajnými službami. Zahraniční kritici íránského nesvobodného režimu tyto procesy vždy odsuzovali jako zmanipulované a nespravedlivé.
Teherán mezitím argumentuje, že Židé mají v zemi ústavně zaručená práva a že mají i vyhrazené poslanecké křeslo v parlamentu Islámské republiky, stejně jako několik dalších náboženských menšin. Tedy že Židy rozhodně nevystavuje útlaku, ale že procesy se týkají lidí, kteří spolupracují s nepřátelským státem, se „sionistickým nepřítelem“.

Propagandu a mlžení kolem postavení íránských Židů evidentně používají obě strany, přičemž samotní vyznavači judaismu jsou v této mediální válce pouhým klackem.

V květnu 2006 zveřejnil kanadský deník National Post článek, podle kterého íránský parlament schválil zákon o oblékání íránských občanů. „Muslimům umožní snadno rozpoznat nemuslimy, takže budou moci předejít tomu, že by si s nimi podali ruku, a stali se tak nadžis, rituálně nečistí,“ stálo v textu, který se ihned rozletěl do světa, i díky renomované tiskové agentuře AP. „Židé budou nosit našitou žlutou pásku, křesťané mají vyhrazenou červenou a vyznavači zoroastrismu dostali perskou modř.“23

Článek respektovaného kanadského listu vyvolal mimořádnou pozornost a okamžitě se stal součástí mediální kampaně proti Íránu. Tam byl už rok u moci prezident Mahmúd Ahmadínežád proslulý řadou protiizraelských výroků, a tak šlo všechno poměrně rychle.

Například ředitel Centra Simona Wiesenthala rabín Marvin Hier se dokonce obrátil na generálního tajemníka OSN Kofiho Annana. „Pokud jsou údaje v článku pravdivé, pak se Írán ještě více přiblížil nacistické ideologii 30. let,“ psal americký židovský duchovní šéfovi světové organizace. „Tehdy to také začínalo žlutými nášivkami a skončilo holocaustem se šesti miliony zavražděných Židů a miliony dalších nevinných civilistů.“

Problém celého článku v National Postu byl, že se jednalo o naprostý výmysl. Autorem textu byl Amir Taheri, za šáha šéfredaktor íránského prorežimního deníku Kajhán, dnes přední kritik nového náboženského vedení. Taheri samozřejmě žije na Západě. Když smyšlenku o žlutých židovských nášivkách psal, působil v mediální agentuře Benador Associates. Ta médiím poskytovala články hlavně neokonzervativních autorů, vesměs prosazujících „jestřábí” politiku USA na Blízkém východě a obhajujících válku v Iráku a tvrdý postoj vůči Teheránu.

National Post se musel za materiál podstrčený lobbisty z Benador Associates omluvit; informaci o zavádění nášivek nepotvrdil žádný jiný zdroj. Například zpravodajové agentury Reuters, kteří sledovali příslušné zasedání íránského parlamentu, ji výslovně vyloučili. „Tato zpráva je zcela vymyšlená a naprosto nepravdivá,“ prohlásil i tehdejší zástupce Židů v íránském madžlisu Maurice Motamed.24

Článek o nášivkách je s odstupem času zapomenutá epizoda a západní média se mezitím věnují jiným svým blamážím, například slepému přejímání vymyšlených informací, které jim podstrkávaly tajné služby k ospravedlnění kontroverzní invaze do Iráku v březnu 2003. Aféra s National Post ale také bezděky ukázala, v jak svízelné situaci jsou často Židé v Íránu i v dalších muslimských zemích. Zatímco se tyto zranitelné komunity snaží balancovat a přežít, čelit musejí i tlakům zpoza hranic.

Jedním z křiklavých příkladů takových aktivit je snaha sionistických organizací přimět je k odchodu do Izraele, ve které hrají roli i velké peníze a politika.

„Křesťanští evangelikálové v uplynulých měsících přiměli desítky íránských Židů k přestěhování do Izraele. Nabízeli jim peníze a tvrdili, že židovské komunitě v Íránu hrozí závažné nebezpečí,“ informoval na podzim 2007 americký tisk.25

Skupinou, která kampaň zaměřenou na Íránce židovského vyznání organizuje a platí, je Mezinárodní společenství křesťanů a židů (IFCJ). To patří do široké rodiny křesťansko-sionistických skupin, které s náboženskou argumentací podporují židovský stát a usazování Židů v Izraeli i na územích, která okupuje.

Ředitel IFCJ Yechiel Eckstein v říjnu 2007 oznámil, že už se toho roku podařilo k odchodu z Íránu přimět dvaaosmdesát Židů a dalších šest desítek se k tomu prý chystalo. O rok později, přesně na Vánoce, se podařilo IFCJ do Izraele přilákat hned čtyřicet lidí najednou. Podle izraelského tisku se tehdy jednalo o největší jednotlivou skupinu íránských Židů, kteří do země přišli od revoluce v roce 1979. „Je to vánoční dárek od amerických křesťanů, kteří chtějí ukázat, že Izrael a židovský národ nejsou osamoceni,“ vysvětlil tehdy zaplacení a zorganizovaní hromadné imigrace Eckstein.26

Ukazuje se ale, že íránští Židé se necítí být ve své vlasti tak ohroženi, jak tvrdí iniciátoři jejich zamýšleného exodu. Kromě toho, bývalý židovský poslanec v íránském parlamentu Maurice Motamed upozorňuje, že i když po revoluci desítky tisíc Židů emigrovaly, v drtivé většině to bylo do Spojených států, a nikoli do Izraele.

IFCJ původně nabízela každému zájemci o usazení v Izraeli pět tisíc dolarů. Když se ukázalo, že na vyvolání zájmu o tuto zemi to nestačí, křesťanští sionisté pobídku zdvojnásobili. V Íránu však pořád žije nejméně dvacet tisíc Židů, a tak se tato otázka dostala na sklonku roku 2010 na jednání izraelského parlamentu.

„Když se ptám Židů v Íránu, proč tam zůstávají, tak odpovídají, že nemají důvod odcházet, že tam mají vše, co potřebují,“ prohlásil před poslanci vůdce íránské přistěhovalecké komunity v Izraeli Avraham Abir. Jak dodal, mnozí z nich mají velmi dobré postavení a slušný majetek. Žijí v bytech, které prý v některých případech mají až tisíc metrů čtverečních. Vystěhování do Izraele by tedy pro tyto íránské Židy znamenalo dramatický propad životní úrovně. 27

To, že situace v Íránu není černá a v Izraeli bílá, připustil i pan Faradž, když jsem s ním seděl u čaje mezi nablýskanými svícny v jeho telavivském obchodě. „Na Írán pořád nedám dopustit. Stále tam mám příbuzné, svého bratra, řadu strýců, celou rodinu mé ženy. Nemají problémy kvůli tomu, že jsou Židé, ani proto, že já žiji v Izraeli. Ale pořád je to Islámská republika ovládaná fanatiky.“

Na neochotu orientálních Židů vystěhovat se do Izraele ale židovské imigrační agentury narážejí i v případě arabských zemí, kterými počátkem roku 2011 začaly zmítat krvavé nepokoje. Týká se to Jemenu, Tuniska i Egypta.

„Změna režimu v Tunisku přivodila islamizaci vlády a růst antisemitismu, přístup úřadů k židovské komunitě se stále zhoršuje,“ tvrdil izraelský oficiální dokument, ze kterého citoval například deník The Jerusalem Post.28

Izraelská vláda proto zvýšila finanční pobídku pro vystěhování tuniských Židů – nad rámec běžné výpomoci pro ostatní imigranty měla každá rodina dostat ještě třiatřicet tisíc šekelů, tedy skoro sto sedmdesát tisíc korun. Jenže z patnácti set vyznavačů judaismu žijících v Tunisku jich od počátku roku 2011 přišlo do Izraele jen pár desítek, a to šlo často o lidi, kteří emigraci chystali už před vypuknutím nepokojů. Podobné vzkazy přišly také z Egypta a z Jemenu – i tamní Židé prý raději zůstanou v arabské zemi, než aby odešli „mezi své“ do Izraele.

„Židé v Jemenu se cítí bezpečně a politické otřesy se jich nedotýkají. Mají finanční podporu od jemenské vlády. Pokud už by chtěli odejít, pak do země, která jim poskytne trvalou pomoc. První volbou je v tuto chvíli Británie, Izrael je až na druhém místě,“ připustil v listu The Jerusalem Post zdroj z jisté židovské imigrační organizace.

21 Martin Gilbert: In Ishmael’s House, str. 348

22 www.jewishvirtuallibrary.org

23 National Post, 19. května 2006

24 Agentura AFP, 19. května 2006

25 USA Today, 22. října 2007

26 CNN, 25. prosince 2008

27 Rozhlasová stanice Aruc Ševa, 10. prosince 2010

28 The Jerusalem Post, 30. března 2011

Záhadné výbuchy v Bagdádu

Když po druhé světové válce vznikal Izrael, měl dvě hlavní možnosti, jak si získat dostatek židovského obyvatelstva. V samotné britské mandátní Palestině v roce 1948 žilo devět set osmdesát tisíc Arabů a šest set padesát tisíc Židů.29 Desítky tisíc palestinských Arabů prchaly už v měsících před založením Izraele z domovů kvůli strachu z bojů, sionističtí vůdci ale k zajištění židovské většiny sázeli hlavně na masivní přistěhovalství. Prvním zdrojem byli evropští Židé, kteří přežili holocaust a Izrael pro ně představoval spásu před opakováním hrůzy holocaustu. Druhým, neméně vydatným zdrojem populace pro uměle vytvořený nový stát, měli být Židé právě z muslimského světa.

Z Íránu, o kterém už byla řeč, takto přišlo v letech 1948–1964 necelých čtyřicet tisíc imigrantů. Z Egypta to bylo sedmdesát pět tisíc, z Libye pětatřicet tisíc a tak dále. Zdaleka největší skupinu pak představovali iráčtí Židé. Těch se do Izraele jenom v uvedeném období vystěhovalo sto dvacet tři tisíc.30

Tak jako v Evropě, i v muslimském světě byli Židé vystaveni výbuchům násilí už v minulosti. Šlo často o ekonomicky či společensky zabarvené střety různých skupin obyvatel, ke kterým dochází na Blízkém východě i třeba v Africe dodnes – ať už mezi příslušníky různých národů a kmenů, nebo mezi náboženskými a společenskými skupinami. Situace Židů v severní Africe a na Blízkém východě se ale výrazně vyhrotila hlavně v důsledku střetů mezi přibývajícími sionisty a Araby v Palestině.

Celkovou situaci výstižně shrnul americký profesor Norman Stillman: „Desetiletí mezi roky 1929 a 1939 začalo mezinárodní ekonomickou krizí a skončilo světovou válkou. Vztahy mezi Židy a Araby v Palestině se v této době zvrhly v násilí a v nenapravitelný rozkol ve společnosti,“ uvádí americký badatel.31

A právě to podle něj předurčilo situaci Židů i tam, kde se o žádné území nebojovalo. „Palestinský konflikt přitáhl pozornost Arabů i všude v okolí. Jejich vlastní sebeuvědomění narůstalo. Ve stejné chvíli vztahy mezi koloniálními mocnostmi a jejich arabskými poddanými postupně upadaly a zároveň rostl arabský nacionalismus. Židovské a křesťanské menšiny v arabských zemích měly pod koloniální nadvládou lepší postavení než většinové arabské masy. A tak byly také vnímány jako prvek cizorodé kultury a zahraničních zájmů, a tak na ně dopadalo rostoucí napětí. Situace Židů na Blízkém východě a v Severní Africe byla o to horší, že svár o Palestinu začal být vnímán jako boj mezi muslimskými Araby na jedné a židovskými sionisty s britskou podporou na druhé straně.“

Židovské komunity obklopené arabskou populací se tak po staletích relativního klidu stávaly daleko častěji terčem žhářských útoků, vražd, loupení a drancování. Od třicátých let minulého století byly další motivací takového řádění i sympatie k německému nacismu. A po válce k důvodům rostoucí averze a nenávisti vůči Židům přibylo založení Izraele v dosud převážně muslimské a arabské Palestině. Jak vyplývá z Atlasu židovské historie britského historika Martina Gilberta, mrtví se v té době počítali na stovky.

Nejinak tomu bylo v Iráku. Tamní Židé patřili k nejvlivnějším skupinám společnosti, s velkým zastoupením v hospodářství a majetkem převyšujícím jejich podíl v populaci. Mezitím ale čelili občasným projevům krutého násilí i rostoucí perzekuci. Například v roce 1935 byli propuštěni z vládních institucí, v roce 1947 přestaly být jejich děti přijímány do státních škol. V srpnu
1948, tedy čtvrt roku po vzniku Izraele, byl v Iráku sionismus vyhlášen za zločin, a přiřadil se tak k nacismu, komunismu, ateismu a anarchismu.32

Za této situace byli iráčtí Židé ideálním cílem pro sionistické emisary, kteří se je měli snažit přesvědčit pro odchod do Izraele.

„Když vznikl Izrael, žilo v Iráku sto třicet sedm tisíc Židů. Já jsem se na přelomu čtyřicátých a padesátých let podílel na přesunu asi sto deseti tisíc z nich do Izraele,“ začal své vyprávění muž, který v celé operaci sehrál klíčovou ale zároveň i velmi kontroverzní roli.33

Je jím Mordechaj Ben-Porat. Narodil se v roce 1923 v Bagdádu. Když mu bylo dvaadvacet, odešel s rodinou legálně z Iráku přes Bejrút do tehdy ještě britské Palestiny. Po založení Izraele se ale do své původní vlasti vrátil – jako tajný agent organizující od podzimu 1949 masový exodus iráckých Židů.

„Ben-Porat používal střídavě falešné identity dvou Židů, kteří ze země už dříve odjeli – Zakiho Habiho a Mošeho Nizama. Nebylo to ale úplné utajení, protože jeho skutečnou totožnost znalo až příliš mnoho lidí,“ uvádí znalec izraelské špionážní komunity Josi Melman.34

„Ve zmatku, který tehdy v izraelském výzvědném aparátu vládl, měl Ben-Porat na starost i jiné úkoly, ačkoli by bylo bezpečnější tyto činnosti oddělit. Řídil tak i síť agentů, hlavně Židů, kteří mu dodávali poznatky z vojenské a politické sféry.“

Izraelcům se tehdy podařilo dovedně uplatit klíčové irácké činitele. V březnu 1950 Irák přijal zákon umožňující Židům velmi jednoduché vystěhování. Desítky tisíc jich tak mohly postupně opouštět zemi už i legálně – papírově odlétali „na Kypr“, aniž se někde oficiálně objevil skutečný cíl jejich cesty. Až později létali z Bagdádu přímo do Izraele. Jestliže v roce 1948 odešlo do Izraele pouhých patnáct Iráčanů a o rok později sedmnáct set osm, v roce 1950 jich už bylo 32 453. Kampaň vyvrcholila v roce 1951, kdy Irák vyměnilo za nový domov v Izraeli 89 088 lidí.35

Ben-Porat ale mezitím sváděl kompetenční i personální boje s jinými agenty, a nakonec tak podle Melmana patrně hrál v masové emigraci menší roli, než sám uvádí. A navíc spolu s dalším operativcem Jehudou Tadždžarem výrazně přispěl k prozrazení celé izraelské podzemní sítě operující v Bagdádu. V květnu 1951 byli oba muži zatčeni, i když pro Ben-Porata to nebyl první pobyt v irácké vyšetřovací cele.

„Měli pracovat paralelně, ale rozhodně ne spolu. Ignorovali všechna bezpečnostní pravidla, často se scházeli, mluvili spolu hebrejsky a dokonce si při jízdách autem zpívali izraelské songy. Takové elementární chyby způsobily, že se síť izraelských špionů sesypala jako domino.“36

V praxi to znamenalo pozatýkání stovky Židů iráckým bezpečnostním aparátem, mnohaleté žaláře i několik poprav. Odhaleny byly skrýše se čtyřmi sty granáty, dvěma stovkami pistolí a několika desítkami samopalů.37

Pikantní bylo, jak se Iráčanům podařilo zjistit skutečnou Tadždžarovu identitu. Vydával se totiž za íránského obchodníka, avšak neuměl ani slovo persky. A navíc před tím sloužil jako policejní důstojník v palestinském Akku; v Bagdádu ho pak náhodou poznal palestinský uprchlík, který dříve ve své vlasti policistům nosil kávu.

Bagdádské procesy se ale týkaly i snad nejdramatičtější události, která s masovou imigrací iráckých Židů souvisela, a která měla spojitost i s Ben-Poratem. V Bagdádu došlo v letech 1950–1951 nejméně k devíti teroristickým útokům proti židovským a americkým objektům. A ani v samotném Izraeli se dodnes nepodařilo potlačit podezření, že za bombovými útoky stáli izraelští agenti, kteří chtěli vyděsit váhající Židy a uspíšit jejich vystěhování do Izraele.

„Po těch útocích se pro odchod rozhodlo obrovské množství lidí,“ zavzpomínal stále mimořádně vitální Ben-Porat ve své pracovně, ředitelně Centra pro odkaz babylonských Židů. „Irácké úřady očekávaly, že odejde nějakých dvanáct tisíc lidí, já odhadoval čtyřicet tisíc. Nakonec to ale bylo asi pětaosmdesát tisíc lidí!“

Když se Tadždžar po deseti letech v iráckém žaláři vrátil do Izraele, prohlásil, že teror zorganizovala fundamentalistická organizace Muslimské bratrstvo. Ben-Porat tvrdí, že na bagdádské Židy útočili Iráčané, včetně iráckých policistů – to prý hlavně v případě útoku na synagogu, kde tehdy zahynuli čtyři věřící včetně dítěte a dvě desítky lidí utrpěly zranění. To, že byl dokonce i v izraelském tisku s terorem spojován právě on, dnešní penzionovaný poslanec, ministr a nositel nejvyššího státního vyznamenání – Izraelské ceny – se smíchem odmítá. „Spojovali to nejen se mnou, ale i s dalšími izraelskými agenty působícími tehdy v Iráku. Žádný Žid však neměl s těmi útoky v Bagdádu nic společného.“

Existují ale i jiné výpovědi, ke kterým se v šedesát let trvající debatě hlásí i mnozí Izraelci. „Ve snaze vyvolat dojem, že Iráčané jsou protiameričtí, a s cílem zastrašit Židy, bomby k informačnímu středisku USA a do synagog nastražili sionisté,“ napsal tehdejší důstojník CIA působící na americké ambasádě v Bagdádu Wilbur C. Eveland.38 „Brzy se objevily letáky vyzývající Židy k útěku do Izraele… Většina světa uvěřila zprávám, že to byl arabský terorismus, co přimělo irácké Židy k útěku, a že je sionisté zachránili proto, aby zvýšili židovskou populaci v Izraeli.“

Autor monografie o iráckých Židech Abbas Shiblak poukazuje na to, že Ben-Porat na rozdíl od Tadždžara opustil po svém zatčení irácké vězení prakticky okamžitě (toho si ostatně dodnes všímají i izraelští historici). Zdůrazňuje i skutečnost, že irácké policii trvalo mimořádně dlouho, než se jí podařilo lidi podezřelé z celého řetězce útoků zatknout. Historik Shiblak také spekuluje, že kromě neschopnosti vyšetřovatelů mohlo být důvodem i to, že iráčtí činitelé, finančně zainteresovaní na celém exodu Židů, nechtěli operaci předčasně narušit.39

Kauza poté v 50. letech vřela i v samotném Izraeli. Mnozí iráčtí přistěhovalci se cítili zneužití, eventualita, že se nechali vyhnat ze svých domovů útoky samotných Izraelců, je mimořádně pobuřovala. „Premiér Ben-Gurion proto nařídil interní vyšetřování. Přísně tajná zpráva tříčlenného týmu nakonec zněla: nepodařilo se nám najít žádné faktické důkazy, že by do bombových útoků byli zapojeni Izraelci nebo Židé.“40

I přes publikované vzpomínky a pochyby se dodnes nepodařilo oficiální izraelské stanovisko nikomu vyvrátit. Ani přesto, že o pár let později se velmi podobné bombové útoky odehrály i v Egyptě a v tomto případě v nich měl Izrael prokazatelně prsty. Tam násilí mířilo hlavně na západní cíle, mělo zdiskreditovat egyptskou vládu prezidenta Gamála Abd an-Násira a odradit Spojené státy a Británii od spolupráce s Káhirou. Útoky ale výrazně podkopaly i postavení židovské menšiny v Egyptě.

„V červenci 1954 vojenská zpravodajská služba Izraele nařídila své špionážní síti egyptských Židů vytvořené o tři roky dříve zahájit Operaci Susannah – pumové útoky na hlavní poštu v Alexandrii, Americké informační centrum v Káhiře, káhirské nádraží a několik biografů v Káhiře a Alexandrii,“ uvádí autor obsáhlé monografie o egyptských Židech Joel Beinin.41

„Sabotéři (dnes by byli nazýváni teroristy, zvláště kdyby se jednalo o Araby nebo muslimy útočící na Izrael nebo USA) byli rychle dopadeni a v prosinci 1954 postaveni před soud.“

V Izraeli se případ stal předmětem ostrých zákulisních bojů mezi vrcholnými politiky. V zásadě šlo o přehazování viny za zpackanou operaci. V únoru 1955 rezignoval ministr obrany Pinchas Lavon – proto se skandálu říká Lavonova aféra.

I když hlavním poškozeným měl být Abd an-Násirův egyptský režim a v propagandistické válce se měli pachateli stát egyptští komunisté či Muslimské bratrstvo, i tady se nakonec záležitost obrátila proti místní židovské komunitě. „Operace Susannah se stala důležitým milníkem spojujícím osud egyptských Židů s průběhem arabsko-izraelského konfliktu,“ uvádí Beinin.

Příznačné je, že Izrael se k teroristickým útokům nikdy oficiálně výslovně nepřiznal. Zákulisí mise před egyptským soudem dosvědčili dopadení agenti; dva z nich skončili na šibenici, ostatní prošli vězením a pak se vystěhovali do Izraele.

Svého druhu přiznání přišlo až v březnu 2005, plné půl století po útocích. Izraelský prezident Moše Kacav vyznamenal devět egyptských Židů, kteří se na operaci podíleli. „I když je to pořád citlivé téma, rozhodli jsme se vyjádřit náš respekt vůči těmto hrdinům,“ ocenil pachatele teroristických útoků na civilní cíle. Diplomy už ale mohl předat jen posledním třem žijícím účastníkům akce.42

29 Martin Gilbert: Atlas of the Jewish History, str. 105

30 Martin Gilbert: Atlas of the Jewish History, str. 110

31 Norman A. Stillman: The Jews of Arab Lands in Modern Times, str. 93

32 Martin Gilbert: Atlas of the Jewish History, str. 113

33 Rozhovor s autorem, Or Jehuda, 23. září 2008

34 Dan Raviv a Yossi Melman: Every Spy a Prince, str. 34

35 Abbas Shiblak: Iraqi Jews, A History of Mass Exodus, str. 142

36 Dan Raviv a Yossi Melman: Every Spy a Prince, str. 37

37 Ian Black a Benny Morris: Israel’s Secret Wars, str. 86

38 Wilbur C. Eveland: Ropes of Sand, str. 48

39 Abbas Shiblak: Iraqi Jews, A History of Mass Exodus, str. 155–156

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nesvatá válka o Svatou zemi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.