BALETKY

MIŘENA ČECHOVÁ

Miřenka Čechová

Baletky

Redakce textu Ondřej Nezbeda

Korektura Radka Svobodová

Grafická úprava, obálka a sazba písmy Kulturista
a Akkurat Kristýna Šlajchrtová, Carton Clan

Ilustrace Jan Miko

Vydalo Nakladatelství Paseka s. r. o.
v Praze roku 2020 jako svou 2123. publikaci

Odpovědné redaktorky Magdaléna Hennerová a Agáta Dolejší

Výtvarný a technický redaktor Vojta Sedláček

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Vydání první.

Vychází s podporou Ministerstva kultury České republiky

Copyright © Miřenka Čechová, 2019

Illustrations © Jan Miko, 2019

ISBN 978-80-7637-063-0 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7637-106-4 (epub)

ISBN 978-80-7637-108-8 (mobi)

ISBN 978-80-7637-107-1 (pdf)

Janu Lorencovi

Markovi Pokovi

&

Tori

HODINA KLASIKY A SNY

Í raz, í dva, í tři, í čtyři, korepetitor neomaleně buší do černýho Petrofa a je mu úplně jedno, že každým milimetrem svýho těla právě prodáváš svoji duši, dáváš ji všanc nepřítomnýmu pohledu mistrový, otevíráš skořápku, vpouštíš démony a odstřeluješ mysl za horizont.

Pořád hraje ty stejný odrhovačky, jako kdybyste byly cvičený opice, a je mu jedno, že právě cituje motiv ze Spící krasavice druhého dějství anebo teď za chvíli z Giselle. Všechny jste Spící krasavice, v osm ráno, nastoupený ve stejnodresech, stejnopunčochách, stejnopiškotech, stejnodrdolech, stejnoúsměvech, stejnoosudech budoucích lůzrů, stejnozdeptanejch malejch dušiček, který se po zbytek života budete snažit vzkřísit k vědomí sebe sama jako rovnoprávný bytosti.

Giselle zešílí z nešťastný lásky a zemře, stane se vílou, která v noci utančí pocestný k smrti. Í pět, í šest, í sedum, í  osum. Bílý nadejchaný šaty, ve kterejch vypadá, jako by se vznášela, jako by levitovala nad zemí, točí se jako médium, jako rozfoukaná pampeliška. Budeš tančit až k smrti, pro lásku se obětuješ. Pauza.

Demi-plié. První, druhá, čtvrtá, pátá pozice, pak skluz, předklon, záklon, attitude na pološpičce, výdrž, obě paže z tyče, balanc! Ne že spadneš. Soustřeď se! Vydrž! Výš to zadní koleno, vytoč nárt, ať máš linku, kontra lopatka, vyšší pološpička, žádná křeč v lejtku. „Úsměv číslo dvanáct,“ ironicky dodává profesorka, když vidí, jak všechny rudnete, protože v tý výdrži na špičce jedný nohy, s druhou vysoko zvednutou za sebou, to všechno strašně bolí. Držíte už druhou minutu, všechny se klepete, naběhlý žíly na krku, zaťatý zuby, zkřečovatělý záda, někdo to nevydrží a položí jednu ruku na tyč. „Řekla jsem snad, že se máte opírat?“ zaječí profesorka.

Teď už i naběhlý žíly na čele a tepající spánky. Jsi Giselle, která z nešťastný lásky zrazena umírá. Otočka a battement tendu, stará kombinace ze včerejška. Čtyřikrát vpřed na jednu dobu, dvakrát triola zakončená v plié, to samý do strany, dozadu a zase do strany. Proč je strana dvakrát? Chodidlo je žehlička, žehlím si svatební šaty. Plié stlačuješ, jako by ses chtěla propadnout do svýho špatně udusanýho hrobu, předkláníš se, jako bys v mdlobách upadala do šílenství, ždímala z těla poslední kapky života.

Nemlať sebou u těch třech rychlých! A pak cloche, cloche, cloche. Jsi clochard, bezdomovec, hadrák, věchýtek zbylý energie. Krása v utrpení. Vydržíš všechno, bílý dějství je v Giselle stejně jako v Labutím to nejkrásnější. Nástup víl, všech nevěst, který zemřely před svatbou, v bílejch dlouhejch průsvitnejch závojích. Revuálka ještě spuštěná, vidíš je skrze bílej dým. Jsou nehmotný, jako vánek, jako peří sedraný z labutí, jejich krůčky jsou neslyšný, protože se nedotýkají země. Myrtha je jejich královna. Královna víl. Rond de jambe par terre. Všechno se točí v kruhu, všechno se stokrát opakuje, denní koloběh, každej den to samý. Rond de jambe en l’air.

Kruhy nohou jen od kolene, ruka ti tuhne ve druhý pozici, jak se snažíš opřít o vzduch, kruhy nohou pozpátku, všechno stokrát, tisíckrát. Mechanickej pohyb mixéru, je to hustej pudink, nebo snad pařížský pâté? Battement frappé. Naklepáváš maso svejch kostnatejch kotníků. Flex a noha, jako když si Chaplin čistí nohavici od bláta z bicyklu. Ta olejová skvrna nejde vydrhnout dvacet let tvojí kariéry. Začínáš v deseti, končíš ve třiceti. Kolik času ti ještě zbejvá? Ty bílý hrdinky se vždycky obětujou kvůli lásce. A pak za to trpí. Trpí rády a často, vždycky za muže, nikdy za vlastní ambici nebo pro vlastní prospěch. Jsou to nádherný oběti, umírají ladně, křehce, smysluplně, vždycky do hudby, velkolepě a za velkýho aplausu. Teď přijde adagio, vrchol elegance i náročnosti. Teď už jenom kárnej tábor, mučednický kolo uprostřed pouště, koňskej povoz plnej zlata, kterej místo koní táhneš ty. Giselle už je dávno mrtvá.

DENÍKOVEJ ZÁPIS:

Jasný, že naše patro na intru musí bejt od ostatních oddělený mříží. Prej nás má chránit před nebezpečím. No jasně! A že je náš problémovej pokoj těsně nad vychovatelnou, nás určitě chrání taky. Naštěstí je Šedivka úplně naivní. Prej: „Vám tady ale hezky voní ty vonný tyčinky.“ A přitom to byla tráva. Z Chapeau Rouge, žádnej domácí model pěstovanej na chatě.

DISPOZICE

Tvoje dispozice k úspěšný budoucnosti se pečlivě zkoumají. Procházejí mnoha prohlídkama, jsi předváděná před očima odborný komise mistrů, zepředu, zezadu, zespoda, vleže na zemi, ve stoji na jedný noze, zkoumají ti kopýtka, jestli jsou narostlá do správnýho tvaru a budou vypadat před publikem dostatečně esteticky, mistři ti páčí nohy do různejch stran, aby zjistili, kam až vydržíš, nahou tě měří, váží a speciálním kovovým přístrojem ti nabírají množství podkožního tuku.

Kovovýma kleštěma ti lékař secvakne kůži na stehnech, na zadku, na břiše, na předloktích a na zádech a ty vypisuješ pod krvepřísahou formulář s pravdou o váze a výšce tvejch rodičů. Jo a taky nesmíš bejt hnusná, nesmíš mít na obličeji viditelnou jizvu, obrovský mateřský znamínko, nesmíš bejt pidlooká, mít rozštěp anebo prostě nesouměrnej obličej.

Baletky mají obličeje přesně tvarovaný, vysoký čela, velký oči, dlouhý labutí šíje, žádný prsa, žádný zadky ani stehna, zato ale děsně dlouhý nohy, dlouhý ruce a krásný dlouhý prsty, a jediná věc, která musí bejt velká – a to čím větší, tím lepší –, jsou nárty. Velký nárty jsou alfa a omega celý tvojí budoucí kariéry. Nárty vytvářej baletní krásu, dělaj estetickej vzhled tvejch nohou, takzvanou „linku“, takže přírodou zařízený plusový body. O množství zatočenejch piruet sice nerozhodujou, zato ale přinášej mentální stabilitu, ovlivňujou každý závěrečný zkoušky, tvoje obsazení do školních představení, tvoji třídní hierarchii, dokonce oblibu u profesorů hlavních předmětů (na češtinu to vliv nemá). Co všechno uděláš pro správnej vzhled?

Před klasikou ti spolužačky, u kterejch zrovna nejsi na blacklistu, který nejsou skety a který s tebou nesoutěžej (takže zbejvaj tak maximálně dvě), sedaj anebo stoupaj na ohnutý nárty a ty říkáš: „Klidně víc! Ještě přitlač.“ A pak zase na oplátku ty sedáš na nárty jim, protože tohle je jedinej tajnej recept, jak si je zvětšit. Profesorka Husová radí, že se do nich má bouchat pěstí, a ukazuje jak.

Máš si je strkat pod skříň anebo piano, když jsi doma, a pokud si je budeš lámat několikrát denně před každou hodinou, ona ta kost jednou povolí a postupně se ohne do předpisovýho tvaru. Pokud jsou nárty alfou a omegou, tak perfektní postava tvoří nekonečno. Nekonečný celoživotní úsilí, nekonečnou práci, nekonečnou koncentraci, nekonečnej stres a nekonečný téma, který denně různejma způsobama řešíš. Když je ti deset, běháš obalená igelitovýma sáčkama překrytýma tlustýma punčocháčema, kamašema, teplákama, dvěma svetrama a péřovkou po schodech intru, pět pater nahoru, pět pater dolů, dokud se ti nezačnou klepat stehna a nepíchá tě v boku.

Když je ti jedenáct, přestaneš jíst jídlo ze školní a internátní jídelny. Ve dvanácti začneš využívat přístroj na hubnutí, kterej mají na intru v klubovně, co vypadá jak váha, ale má takovej pás, co si natáhneš kolem zadku, břicha a zad, kterej se s hrozivým rachotem klepe a má z tebe ty tuky vytřást. Ve třinácti začneš o pauzách kouřit, protože to zahání hlad, ve čtrnácti začneš na střídačku držet nejrůznější diety (jíš jenom tukožroutskou polívku), v patnácti jsi jenom na ovoci a müsli tyčinkách, v šestnácti objevíš projímadlo, v sedmnácti začneš zvracet a v osmnácti už nejíš skoro vůbec, protože chceš na jeviště a tam tě s nevhodnou postavou rozhodně nepustěj.

Každej tejden v pondělí ráno je vážení. Celá třída před začátkem hodiny nastoupí před zraky profesorky na klasiku na váhu a ta pečlivě zapisuje, jestli jsi náhodou nepřibrala, a pokud jo, dostaneš pokárání a doporučení „něco s tím udělat“ anebo rovnou pohrůžku, že tě na partneřině nikdo zvedat nebude, dostaneš sníženou známku anebo prostě zákaz vstupu na jeviště. Jenom ty prsa se děsně špatně hubnou, takže si je holky stahujou obinadlem, aby nevypadaly jako „krocan“ nebo „nafouklý“, jak říkají Anetě, aby se nacpaly do kostýmu menšího o dvě čísla, u čehož občas někdo omdlí, protože prostě přestane dejchat. Káča říká, že až bude stará a nebude tančit, že si nechá udělat silikonový prsa, jako má její máma, protože si aspoň jednou chce vyzkoušet, jaký to je, když ti kluci koukaj do výstřihu.

TRIP DO NIKAM

Roztřeseným písmem, který sama nepoznáváš, píšeš pořád dokola svoje jméno. To abys nezapomněla, kdo jsi. V tuhle chvíli se sama sobě ztrácíš, dokonce si svým jménem přestáváš bejt jistá, písmo se rozpadlo a nejde přečíst, a tak uprostřed noci zvedáš mobil a vytáčíš náhodný čísla ze seznamu, abys zaslechla, jak tě oslověj. Říká se tomu bad trip, a když je ti šestnáct, není to úplně nejlepší.

Někdo tě zamkl ve sklepním bytě s mřížema na oknech vedoucích na chodník, takže v pouliční lampě venku vidíš jen stíny šourajících se podrážek bot, který ti jednou za věčnost daj vědět, že tam venku existuje ještě nějakej svět, protože ten uvnitř už existovat přestal. Venek je v tuhle chvíli ale příšerně nebezpečnej, hrozí, že prosákne skrz zdi až sem, do podzemní cely s koupelnou plnou černejch vdov – tak v tuhle chvíli vidíš neškodný sekáče, co zdobí mokrý zdi jako nohatý květiny.

Všechno se v jeden okamžik roztříštilo jako rozbitý taneční zrcadlo, kterým jednou proběhla Barbora, jako by chtěla spáchat rituální sebevraždu v objektu, do kterýho se osm let čtyřikrát denně povinně čumí. Tvůj zrcadlovej obraz ti vrejvaj pod kůži, jako kdyby ti tetovali znamení nedokonalosti. Pořád nejsi dost dobrá, pořád se musíš snažit víc, pracuj víc, pořád jsi nic, no jen se na sebe podívej, vidíš se? Lemro! Tvůj obraz na padrť, tvý jméno se nedá přečíst, rozpilo se v programu v kolonce „Dnes hrají“. Bad trip. Roztříštěná identita. Kdo proboha jsem? A co mám proboha dělat? V tuhle chvíli, teď, dnes, zítra, za deset let?

Seberou ti víru, seberou ti odvahu, sebevědomí, osobnost. Zredukujou tě na výkonnou robotickou hračku. Stejnou jako všechny ostatní. V každým střepu vidíš jinej kus sama sebe: mentální sirotek, kterej, aby ho to tolik nebolelo, vymazal rodiče ze svýho života, perfektně vycvičenej cirkusovej ratlík, co umí takový věci, že všichni tleskaj, zoufalkyně, která je pořád panna, protože představa nahýho mužskýho těla jí nahání hrůzu, intelektuální lůzr, kterej ve svých šestnácti neumí sečíst zlomek, třídní bavič, kterej jde vždycky do extrému, vždycky až na hranu, ale pak potají bulí do polštáře, anebo ta sebemrskačsky rebelující puberťačka, která se hodlá udusit tím, jak tuhle macešskou svobodu hltá.

V posledním střepu jsi ta vyvolená, co může stát na nejvrchnější osvětlovačský lávce těsně pod střechou zlatý kapličky a dívat se shora na druhý a čtvrtý dějství Labutího jezera, kterýmu se říká bílý akty. Tanečnice odtamtud vypadají jako bílý čajový podšálky, chvějivě se hemžej v tý ohromný hloubce, jako by s tebou hrály skořápky, a ty zažíváš takovou přemíru štěstí, že by tě v tý chvíli ani nenapadlo nahnout se o trošku víc a záměrně ztratit rovnováhu.

Jsi jedna z nich a rovnováhu ztrácíš až pozdějc, až když ze stresu padáš při piruetách v momentě, kdy se všichni dívaj. Teď jsi ale zamčená ve sklepním bytě a to, že ses sama zamkla poté, co jste odešli z bohnickýho lesa, už ani nevíš, třeseš se v horečce, která cloumá celým tvým tělem a maluje hrůzostrašnej obraz tebe sama a tvýho neexistujícího života, jako by tohle byl poslední den, po kterým už nenásleduje vůbec nic. Zpocená, vystrašená k smrti, uřvaná beze stopy přítomnosti vlastního hlasu, kterej oněměl už před šesti lety a už jenom sípe, voláš do školy.

Číslo na studijní vytáčíš tři čtvrtě hodiny, protože ho nejsi schopná spočítat, pochopit, a předtím si celou noc trénuješ věrohodnou výmluvu. Anebo to byla jen hodina? Čas se rozpadl spolu s tebou a ty šeptáš do telefonu, že jsi nemocná. Možná ti i uvěří. Ty sama sobě nevěříš, ačkoliv nemocná jsi. Jsi nemocná hrůzou, úzkostí, vnitřní bolestí, tím, jak sama sebe šponuješ a natahuješ až k prasknutí, jak se příšerně ničíš, protože to oni umí výborně, nechají tu špinavou práci na tobě. Totální destrukce tvýho já je motivovaná vidinou bílejch cupitavejch podšálků. Zatím smíš jen statovat ve třetím dějství, mít schovaný nohy v dlouhejch šatech až na zem a předpisově se usmívat na skutečnýho hrdinu, kterej bojuje za romantickou lásku, za ideál, kterej ty nemáš.

El-Es-Dé, běhaj ti mžitky před očima. Jsi husa, ne labuť, že sis toho tripa dávala, že ses s partou pohádala a že ses zamkla ve vypůjčeným bytě, kde se bojíš vejít do koupelny. „Dáš si Supermana a budeš se cejtit jak Superman.“ Chtěla jsi vyzkoušet, jestli to funguje. Kecy v kleci. Bad trip. Zejtra ale stejně do školy půjdeš a znovu si stoupneš před slepovaný zrcadlo, ve kterým se tvůj obraz kubisticky rozpadá, budeš stejně zvedat nohy jako všechny ostatní a držet je těsně u hlavy, dokud se nezačneš třást, budeš skákat vysoký jeté, výš než ostatní, a viset ve vzduchu o sekundu dýl tak, aby případnej fotograf stačil zmáčknout spoušť, a točit třicet dva fouetté, i když doleva a ne tak dobře jako před chvílí černá Odilie ve třetím dějství. Nic jinýho ani neumíš. Nikým jiným ani nejsi. A kdybys přišla o tohle, přijdeš o všechno.

DENÍKOVEJ ZÁPIS: (z fronty na telefon)

Dneska jsem volala na Linku bezpečí. Chtěla jsem, aby odpadla peďárna. Chlebečkovi jsem řekla, že potřebuju zavolat rodičům. Pustil mě jako vždycky. Ještě jsem přemejšlela, jestli nemám zavolat bombu, ale minule z toho byl děsnej průser a vyučování stejně neodpadlo. Dominika mi poradila, že prej se někde dají vyhodit pojistky. Tak to zítra musíme zkusit.

DENÍKOVEJ ZÁPIS:

Co bysme měly: každej den zamést, vytřít podlahu, utřít prach, stůl a vynést koš, každou středu zvednout postele a vyvětrat peřiny, každých čtrnáct dní převlíknout peřiny, každej večer nahlásit známky, každej čtvrtek cvičit na klavír, každou neděli přivézt podepsanou vycházkovou knížku od rodičů a jinak poslouchat vychovatelky a zdravit starší holky. Co nejčastěji děláme: hádáme se, žereme si navzájem jídlo, když teda nějaký je, lezeme po hraně knihovny v klubovně a shazujeme se dolů, vytahujeme si před zrcadlem nohy a trénujeme kombinace z klasiky, vaříme si v kuchyňce speciality z insta čínských polívek, schováváme si věci, vymejšlíme pasti na vychny, kouříme na záchodech, trápíme toho starýho vrátnýho a taky špehujeme starší holky a vyzvídáme informace o sexu.

DENÍKOVEJ ZÁPIS:

Je to jak u magorů. Dvě Lenky, dvě Báry, dvě Káči, dvě Sylvy, naštěstí jedna s měkkým i. Fakt by mě zajímalo, jestli je vzali schválně po dvou, jako že když jedna vypadne, zůstane ta druhá. Nejtrapnější ale je, že spolu dvojčata dokonce i sedí v lavici a stojí za sebou u tyče. Pro profesory je to výhoda, zařvou: Lenko, vytoč tu nohu, a udělaj to rovnou obě.

DENÍKOVEJ ZÁPIS: (ze záchodu na intru)

Někdo mi v noci vymačkal pastu do vlasů!
Krávy! Aneta si vytrhává chlupy v podpaží pinzetou, což je fakt nechutný! Musím vymyslet, jakej model si zejtra vezmu do školy, protože většinu mejch věcí nosí Eva. Jo, Petr mi koupil nanuk a svěřil se mi, že je adoptovanej. Příšerný! Vychny loudily známky a zfalšovanej podpis táty nepoznaly. Kráva nás seřvala, že tam máme bordel. Pak přišla Šedivka a s nasliněným prstem ukazovala, že ty fleky na podlaze jdou setřít. Prej: „Když se chce, tak to jde.“ Nám se ale nechce.

DEN „D“

Je ti deset a právě teď startuje tvoje zářná budoucnost. Na pokoji 203 sedí další čtyři desetiletý holky s hokejovejma taškama narvanejma krámama. Tolik naděje. Tolik očekávání. Tu du dum tum. Plyšovýho medvěda na polici nad postel, do nočního stolku povinný šití, náplasti, masážní Alpy, obinadla, náhradní tkalouny, mejdlo v plastový krabičce, šminkovací tašku, čínský instantní polívky a müsli tyčinky do jídelní skříňky na chodbě s vlastním zámkem, jak vám v seznamu doporučili. Na vychovatelně každá vyfasujete jedno povlečení, jednu deku a papírový stravenky na večeře, který do měsíce přestanete jíst. Dole v přízemí se už jako had line fronta na telefon. Telefonní automat na kartu je permanentně přetíženej, nad ním nápis nalepenej izolepou na zdi: Limitujte hovory na max. 10 minut.

Celej intr bzučí jako úl. Rodiče, který přivezli svoje dcery autama, mávaj dole z chodníku, tlačej se u vrátnice, kde je ten úchyl vrátnej, co s váma bude skákat gumu, nebo podepisujou dokumenty o patro výš na vychovatelně, kde předávaj zodpovědnost za svoje nezletilý děti kolektivní státní instituci. Pomalu vyplňuješ vycházkovou a odjezdovou knížku, která sice kontroluje tvůj život od pondělka do pátku, ale rozhodně ne přes víkend, kdy je dívčí intr zavřenej, ale přesto máte povinnou školu.

Zkoumáš, jestli náhodou některá z tvejch novejch spolubydlících nenatahuje nebo nečervená zadržovanejma slzama. Jo, červenaj hned dvě. Je to známka slabosti, která předurčuje, kdo tady vydrží a kdo to za pár měsíců zabalí. Další ztracenej sen, další zklamaná posraná dušička. Tu du dum tum. Nechápeš, proč brečí, vždyť právě začíná největší dobrodružství tvýho zatím dost krátkýho života, dobrodružství, který pokud vydržíš, totálně změní kurzor tvý existence, tvoje myšlení, tvůj světonázor a hlavně tvoje tělo, tvoji osobnost, zkrátka celej tvůj osud. Už teď se stáváš někým jiným.

MANUÁL PŘEŽITÍ

Zapomeň na Hajaju a začni poslouchat Čajkovskýho. Postupně ochutnáváš pravidla života budoucího umělce. Pokud si přivezeš mončičáka, tak jsi ve smečce skončila. Jsi na výběrový škole. Musela jsi projít tři vyřazovací kola a lékařskou prohlídku, než tě vzali. Tvoji rodiče dokonce museli lhát, že váží a měří míň, než skutečně váží a měří. Nesmíš moc vyrůst. Vysoký baletky – mrtvý baletky (ostatně jedna z tvých budoucích profesorek, ta jediná vysoká, skočí úspěšně z okna). A hlavně nesmíš ztloustnout. Takže odteď už žádný sladkosti, žádný knedlíky, žádný mámino vyvařování, ani o víkendu. Do svých devíti let jsi žila v panenským ráji.

Konec rozmazlování. Teď nastává realita. Teď na sobě musíš začít makat. Už teď jsi elita. Řeš kvalitu růžovejch silonek a průhlednost bílejch dresů. Silonky kupuj jen ty od Grishka, kde pracuje ta šedivá Ruska, která tě u jejich zkoušení štípe do zadku, ať zatneš to rozteklý maso. A bílý dresy si nech podšívat, je ti přece už deset, jinak ti do dvou let začnou prosvítat rašící prsa, za který se – když budou malý – budeš děsně stydět, a když budou velký, budeš se stydět ještě víc a obvazovat je obinadlem, dokud nedostatkem kyslíku neomdlíš. A nezapomeň, že v tom bílým trikotu menstruační vložku rozhodně neschováš. Naštěstí se ti menstruace ještě pár let obloukem vyhne. Aspoň na záchodě neřveš, když si cpeš do vaginy povinnej tampon jako Aneta, což prej příšerně bolí.

Další pravidlo: Žádný chlupy. Nikde. Kri Kri si v jedenácti kromě všeho ostatního holí už i ruce, protože jí profesorka na klasice řekla, že vypadá jako opice. Doslovný příkaz od ruský profesorky s českým jménem zní: „Žáááádný róóóóóštý!“

Ti vaši zasloužilí umělci, kterým říkáte profesoři, ačkoliv profesuru tam má jen učitel matematiky, studovali v Moskvě nebo Leningradu. A ti nejlepší mluví rusky pořád. Je to známka baletní elity. Ruskej balet je ten nejlepší. Když do školy na inspekci přijede Sergejevna z Moskevskýho baletního učiliště zkontrolovat, co že se to u vás teď děje a jestli se sleduje plán a osnovy, skákají kolem ní všichni „profesoři“ jak nadržený zajíci, řvou na vás dvakrát tolik než obvykle, dokonce musíte sundat měkký baletní piškoty a odteď začít na klasiku používat „vykuchaný“ špičky, protože takhle se to v Moskvě dělá.

Vykuchaný špičky se nedělají s ohledem na životní prostředí, jako aby se daly recyklovat a snížila se spotřeba baletní obuvi, to fakt ne, nebuď naivní. Jde o další druh tortury, kdy z nejmíň pohodlnejch tanečních bot vytvoříš ještě nepohodlnější. Kladivem vymlátíš tu pevnou špičku, vyrveš vnitřní dřevěnou podrážku a trávíš v nich dalších přidaných deset hodin tejdně, i když na nich neudržíš balanc pořádně ani na dvou, natož na jedný noze. Takhle vás zocelujou.

„Nohy vás budou živit,“ říká vždycky profesorka na klasiku. „Nohy tě mají živit,“ říká s povzdechem matka (která doufala, že budeš paní doktorka), když ti kupuje hojivý krémy, náplasti a dezinfekce na krvavý prsty, Fastum gely na natažený šlachy, analgetika a masti na tlumení bolesti a kolageny na bolavý klouby.

Budeš expert na výrobky proti bolesti, zánětům, namoženým svalům, zarůstajícím nebo úplně slezlým nehtům, vbočeným palcům, bradavicím, který zaručeně chytneš ze společných sprch, kde trávíš přestávky po každý taneční hodině (dá se tam bezvadně brečet), takže k Vánocům si přeješ slevovej kupón do lékárny. Máš to všechno zapsaný?

LOUTKA V ROXY

Je ti patnáct a právě jsi objevila house. Cizí holky na záchodě sdílej zdrogovanou intimitu, zvrací svoje vyšponovaný touhy po pochopení, ruce zakleslý do sebe jako při modlitbě, propadají se do lítostivý sentimentality „já tě mám ráda, víš“ a „jsi nejdůležitější člověk na světě“. Utírají si rozmazaný zpocený černý linky, převlíkají se z kurvovsky vyzývavejch triček, upnutejch lesklejch minisukní a těžkejch okovanejch bot na vysoký platformě do vyžehlenejch oblečků schválenejch rodičema.

Jsou tři ráno a na záchodě probíhá ženská solidarita, klidně ti úplně cizí holka (jasně že cizí, nikdo není vlastní) bude držet vlasy, když zvracíš do hajzlu a obličejem spíš na prkýnku, který předtím za tvý přítomnosti použila, a je ti to úplně jedno, chová se k tobě jako sestra nebo milenka s takovou samozřejmostí, jako byste spolu vyrůstaly. Právě jsi smíchala čtyři vodky s redbullem a dvěma špekama a předtím měla v Andysu ještě nějaký víno a hele, ještě krokety. Roštěnka na ježka, co tancuje v kotli jenom ve zpocený podprsence už třetí hodinu v kuse, ti říká: „Proč piješ? My tady nikdy nepijeme, my jen zobeme.“ A začne se ti smát, jako že vůbec netušíš, jak to tady vlastně chodí. Její obličej se začne rozmazávat jako její linky, až se ztratí úplně, a ty pomalu na dlaždičkách usínáš, dokud tě nějaká cizí ruka nechytne za loket a nevytáhne po zemi ven a neodvede do chill outu, kde si můžeš na pár hodin schrupnout.

A tak příště nepiješ vůbec, jenom vodu, kterou si na záchodě natáčíš do vlastní přinesený petky, na kterou ti gorily při prohlídce u vstupu nepřišly. Občanku naštěstí nikdy vidět nechtěj, přestože do plnoletosti ti pořád chyběj tři roky. Ale pak někdo z party řekne, že vás protáhne do backstage, protože tam má kámoše, teda vlastně kluka, a je to takovej jako ostrej borec s růžovejma vlasama na ježka, kterej tomu všemu tady prej šéfuje a kterej má taky podmalovaný oči, je přísnej a Helena s ním píchá. A tak se stane, že vás gorily vzadu na schodech po delším rozhovoru pustí za dveře, kam se dostanou jenom vyvolený, a tam to jede ale úplně jinak než v sociálu, mezi obyčejnejma smažkama a děckama z gymplů a výběrovejch škol, co si hrajou na underground a vypůjčenou svobodu, protože tady v zásvětí se jedou lajny, u kterejch ty velký týpci moc nemluví. Řeknou jenom: „Tak si pojďte, holky, s náma dát.“ A jsou to takový skoro tátové od rodin, určitě je jim hodně přes dvacet, možná i třicet, takže úplný dědci, a s nima přece nechceš nic mít, i když jsou to bohové, který tomu tady vládnou.

A tak zklamaně odcházíš ven a tajemství je v tahu, DJ se zdá bejt jako normální smrtelník a ty jsi unavená, strašně unavená, protože už to není ten euforickej zázrak, to bezhraniční nadšení z čehosi nedostupnýho. Takže když Natálie říká, kdo si s ní dá půlku, řekneš, že ty. A ona překvapeně zírá a ptá se, jestli opravdu chceš, a ty krčíš ramenama, že je ti to šumák, že asi už nazrál čas přehoupnout se do dalšího levelu, ukrojit si další kousek z tohohle nepoznanýho světa, zažít novou zkušenost.

A pak už s holkama jako vojáci stojíte v řadě na pódiu, což ostatně umíte dobře, jenom pod sebou nemáte orchestr, ale nad sebou dýdžeje, a všechny šermujete rukama, je to taneční šuplíkovaná, a vypadáte, jako kdybyste na ten tanec byly najatý, protože vám to fakt jde, a chlapi dole řvou, pískaj a šermujou rukama směrem k vám a vy jste na VIP úrovni, protože na pódium si stoupaj jenom ty, co fakt umí tancovat, což vy fakt umíte. Sice spíš battement tendu a grand jeté, což by tady vypadalo dost divně, ale stejně se vám do toho housu občas nějaký baletní pozice dostanou, jste prostě zjevení a všichni jsou úžasný. V pauze, když zpocená doplňuješ minerály, abys nezkolabovala jako Anča, držíš holky za ruce a říkáš „já vás mám tak ráda, víte“ a „jste pro mě úplně nejdůležitější, jste moje rodina“ a taky „já jsem tak šťastná“. A v tu chvíli prostě tak šťastná jsi, i když chemicky, a ráno poprvý za celou dobu nebudeš mít skoro žádnou kocovinu, protože Sluníčka jsou fakt kvalitní, jak říká Džejár, kterej tyhle ochutnávkový přáníčka dovalil, takže tvoje pondělní battement tendu a grand jeté budou divokým víkendem, až na pokleslej morál, téměř nepoznamenaný.

CHLEBEČEK

Ve škole sice panuje tvrdá disciplína, ale rozhodně ne na obyčejnejch předmětech, který přece nikdy potřebovat nebudete. Chlebeček na matiku vás nechává v jeho hodinách spát s hlavou na stole, obšívat si špičky, protože neobšitý špičky rovná se pruda na klasice, rozcvičovat se, jasně že na klasiku, koukat na televizi, protože jednou je to Real Madrid, jindy Nagano, a ačkoliv nikoho z vás předtím hokej nezajímal, všichni máte vlajky na obličeji, který si teda na klasiku musíte smejt, a děsně fandíte za jediným účelem – vyhnout se vyučování.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Baletky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.