Hledám tátu Zn.: spěchá

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Kristýna Křupková

Hledám tátu Zn.: spěchá – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ISBN 978-80-765-0010-5 tištěné verze

ISBN 978-80-765-0011-2 ePub

ISBN 978-80-765-0012-9 Mobi

ISBN 978-80-765-0013-6 PDF

Hledám tátu Zn.: spěchá

Kristýna Křupková, 2020

Hledám tátu
Zn.: spěchá

Knížka, co s tebou roste a dává ti prostor převzít otěže příběhu.

Kristýna Křupková

Ilustrovala Sabrina Šimonová

Malůvky

Eva Křupková

„Rodina je jednou z nevyhnutelných podmínek štěstí.“

– Lev Nikolajevič Tolstoj

Vašíku, Aničko, Evičko, maminko, tatínku a babičko,
od první chvíle jste hlavními hrdiny mého života.
Děkuji vám za vše, bez vás bych nikdy nebyla tam,
kde jsem dnes

Speciální poděkování patří i dalším hrdinům mého života:

Taedáši Klímovi

Adrianě Rajmové

Lucii Hetflejšové

Karolíně Jelínkové

Filipu Kůtovi Citoresovi

Emanuelu Rychlíkovi

Eriku Bajazzovi

Petru Balášovi

Gabriele Končitíkové

Tereze Kvapil Pokorné

Borisi Zubíkovi

Martinu Šnajdrovi

Hledám tátu Zn.: spěchá

1. kapitola

Jmenuji se Justýna, je mi 8 let a přišel mi tajemný dopis od táty. Víte, tajemný je proto, že mi maminka už od doby, kam až má paměť sahá, říkala, že tatínek nás opustil. Pamatuju si, že když mi byly 4 roky, ptala jsem se cestou ze školky mámy, proč pro mě někdy nechodí i tatínek a kde ho vlastně mám. Maminka tehdy nakrčila čelo, jako to dělává vždycky, když přemýšlí, přivřela své hnědé oči a povzdechla si: „Víš, tatínek odešel, když jsi ještě byla úplně malé miminko,“ pověděla mi. Od té doby jsem si představovala, že tatínek si sbalil malý hnědý kufřík, políbil maminku na čelo a řekl: „Tak maminko, odcházím. Uvidíme se později.“ Přistoupil pak k mé postýlce, potutelně na mě mrkl a zašeptal mi do ucha: „Vrátím se s tou nejlepší hračkou pro svou milovanou dcerušku.“ Každý den jsem potom čekala, kdy se objeví ten pán s černými vlasy a knírkem, jak jsem si ho představovala, protože i já mám černé vlasy, zatímco maminka hnědé. Musela jsem tedy tu barvu zdědit po něm. No, a věřila jsem, že ten pán se jednou objeví i s tím hnědým kufříkem, který bude hodně otlučený a bude mít na sobě nálepky z různých cizokrajných zemí, protože můj tatínek je dobrodruh a cestuje po celém světě a hledá pro mě tu nejlepší hračku, jakou kdy kdo vyrobil.

Když jsem začala chodit do školy, představovala jsem si, že táta už tu hračku našel, plaví se po moři zpět za mnou, jenže ho stihne ukrutná bouře a jeho loď ztroskotá. Tatínek se ocitne na ostrově jako Robinson Crusoe, o kterém nám vyprávěla paní učitelka ve třídě. Maminka mi pak musela knihu číst před spaním, abych se dozvěděla, jestli se Robinson dostane domů, protože pokud se to podaří jemu, pak určitě i tatínek brzo dorazí. Vrátí se celý zarostlý s tím svým kufříkem plným nálepek a v něm bude mít tu hračku. Nevěděla jsem, co to může být za hračku, ale určitě bude krásná a možná taky trochu chlupatá a heboučká a rozhodně má fialovou barvu, protože tu já miluju ze všeho nejvíc.

Když se mě děti ve třídě ptaly, kde mám tatínka, vyprávěla jsem jim o jeho cestovatelských dobrodružstvích a o hračce, kterou pro mě jel koupit. Petr Slíva, kterého vůbec nemám ráda a jehož tatínek je nějaký „velký zvíře“, jak vždycky říká maminka paní Martě Maličké, se kterou se večer schází na víno, tyčinky a tak. „Copak pan Slíva, to je velký zvíře!“ vykřikuje se skleničkou červeného v ruce. Já tedy moc nevím, co je velké zvíře, ale představuju si, že Petrův tatínek je lev, protože to je král zvířat. Že ten lev chodí po dvou a mluví jako člověk a nosí sako a chodí do nějaké velké firmy, kde pracuje, a lidi se ho bojí, protože kdyby si ho znepřátelili, snědl by je. No a Petr sice není lev, ale asi si myslí, že když je syn krále zvířat, že může vše. A tak se rozhodl, že mi může dělat všechno, co se mu zamane, a pořád mě zlobí. Tehdy mi pověděl, že jsem padlá na hlavu, že tatínek od nás prachsprostě zdrhnul, protože se nemohl koukat na ten můj pihatej obličej a velký modrý oči. Prý když vybouchl Černobyl, tak se naši nakazili a teď můžou dělat jenom samý divný děti. Já se ale Petra zase tolik nebojím, protože on nemá velkou tlamu jako jeho táta, a proto, když to dořekl, vrhla jsem se na něj a začala mu škubat vlasy. Děti kolem nás si stouply a křičely: „Hugo, do toho! Hugo, uškrť ho!“

Ten Hugo jsem jako já, prý podle toho vtipu, kdy na slona vylezou mravenci a on utíká a chce se jich zbavit, setřese všechny až na posledního mravenečka, a ten se právě jmenuje Hugo. Mraveneček se ho drží za krk a ostatní na něj volají přesně to samé, co teď děti na mě. Víte, já jsem taková malá, jsem nejmenší ze třídy, a jak říká babička, jsem hubená jako lunt, tak jim asi toho mravence připomínám.

Petr je sice dvakrát těžší, stejně jako ten slon, ale můj útok nečekal, takže jsem byla v převaze. Jenže v tu chvíli vešla do třídy paní učitelka a bylo po všem. „Provazníková, už zase! Přines mi žákovskou, napíšu o tom mamince. Holka, co z tebe bude, když se pereš s kluky?“ Jenže já se neperu s kluky, já se peru jen s Petrem. Paní učitelka to ale nechápe. Asi že její tatínek je taky nějaký zvíře, a tak s Petrem drží. Jsou jedna ruka. To jsem teď slyšela od sousedky, že prý to znamená, že spolu drží, a to na Petra a paní učitelku Součkovou fakt sedne.

Vaše dcera se dnes zase poprala s Petrem Slívou. Prosím, abyste jí domluvila. Pokud to tak půjde dál, navrhnu jí dvojku z chování, a to je na dívku, která chodí teprve do 3. třídy, hodně nezvyklé.

Napsala mi tehdy paní učitelka.

„Justýno, co to s tebou je!? Takovou zlobivou holku přece nebudou chtít přijmout nikam na střední. Budeš se muset vyučit prodavačkou, a to by tě nebavilo,“ peskovala mě maminka. To ona prohlašuje často, to s tou prodavačkou, jenže prodavačky se mají dobře. Ťukají si do pokladny, počítají penízky a potom pokladnu vyberou a jsou bohaté. Já mám doma taky dětskou pokladnu a v ní penízky a baví mě hrát si na paní prodavačku a prodávat mamince nebo babičce dobroty. Ale to by se mamince nelíbilo, kdybych jí pověděla, že mi nevadí být prodavačka, ona totiž vydává knihy a chce, abych i já dělala něco podobného. I to vydávání by mě bavilo, ale prodavačka asi víc. Jenže máma toho spoustu neví, stejně jako neví, co se stalo. Nikdy jsem jí neřekla, že o mně Petr vykládá ošklivé věci, ale to o tátovi už se netýkalo jen mě, nýbrž celé naší rodiny. „Smál se tatínkovi, řekl, že necestuje, ale že od nás utekl!“ přiznala jsem jí.

Maminka se na mě podívala. Oči se jí zaleskly, zase se jí nakrčilo čelo a povzdechla si. „Víš, Justýnko, tatínek nás opravdu opustil, ale neutekl, byl hodně nemocný. Měl tě moc rád a chtěl s námi být, ale nemohl. Nemoc si ho vzala. Zubatá se neptá, jestli tu chceš být, nebo ne. Prostě jednou přijde a vezme si tě,“ vysvětlovala. Od té doby jsem Zubatou nenáviděla. To kvůli ní si tatínek tehdy sbalil ten hnědý kufříček a odešel. Jenom jsem nedokázala pochopit, proč ta Zubatá chodí a bere si tatínky a všechny další lidi, kteří nechtějí nikam jít. A proč doktoři, kteří umí vyléčit všechno, i tu hroznou nemoc, co jsem dostala před měsícem, nemůžou tu Zubatou odehnat.

To bylo panečku něco. Měla jsem horečku. Maminka mi šáhla na čelo a zděsila se: „Holčičko moje, ty jen hoříš, musíme k doktorovi.“ Já jsem tedy moc neviděla a i její hlas jsem slyšela jakoby z dálky. Před očima jsem měla něco jako mlhu, anebo to možná byl kouř z mého hořícího těla, kdo ví. Tehdy jsem myslela, že usnu a už se nevzbudím. Pan doktor si mě ale prohlédl, napsal mi nějaké léky a za dva dny už mi bylo zase dobře. Tak nechápu, proč když jsem já umírala a pan doktor mě uzdravil, neuzdravil také tatínka? Víte, já si myslím, že tatínek si postavil hlavu a nechtěl jít k doktorovi, protože se bál, to já se totiž taky bojím, hlavně injekcí. No, a jak byl už dospělej, tak s ním maminka nic nezmohla, a když se mu pak udělalo ještě hůř, bylo na doktora pozdě. Slyšela jsem totiž ten večer maminku, jak tetě Martě Maličké vykládá: „Tak jsem jí to musela říct, děti ve škole si z ní dělaly srandu. A jak chceš tak malé holce vysvětlit, že jsi nemohla tatínkovi nijak pomoct?“ No a podle toho si myslím, že tatínek se toho doktora bál, protože jinak by přeci maminku poslechl a šel k němu. Potom by mu, jako mně, bylo za dva dny líp. Rozhodla jsem se, že už se doktorů nikdy nebudu bát a budu poctivě chodit na všechny injekce a nebudu se bránit, když se mě sestřička bude snažit píchnout.

Jen tedy nevím, jestli se to vztahuje i na zubaře, protože ty já ze srdce nenávidím. Víte, já myslím, že tuhle práci můžou dělat jenom nějací násilnící, protože trhají malým dětem zuby, až z toho teče krev, a kdykoli přijdu do ordinace, tak se na mě pan zubař usmívá, jako by se těšil, až mi zase vytrhne nějaký zub. Proto jsem se rozhodla, že mu nedám příležitost, a proto vždycky večer předtím, než máme jít se školou k zubaři, sedím s maminkou u televize a viklám si všechny zuby, co se jen trošičku hýbou, aby mi vypadly dřív, než se dostanu k němu na křeslo. Sice vždycky prohlašuje: „Justýnko, to jsem rád, že máš všechny zoubky v pořádku, vidím, že ti zase pár těch mléčných vypadlo, to je dobře, za chvíli budeš mít dospělé zoubky,“ ale já vím, že není rád, že mi vypadly ty mléčné, které rozhodně nejsou z mlíka ani tak nechutnají, nýbrž že se těší, až mi narostou ty další dospělé, aby měl co trhat. Ty jsou prý mnohem větší, než ty, co mám v puse teď, tak se mu budou lépe vytrhávat.

Zajímalo by mě, jestli se tatínek tak bál i zubařů, ale myslím, že ano. Ptala jsem se na to maminky, ale nechce o tom ani slyšet. Řekla mi, že se už na tatínka nemám ptát, ať se netrápím.

Na Dušičky, jak se říká svátku, kdy se oslavují všichni mrtví, mě maminka vzala za tatínkem na hrob. Na kameni tam stálo: Rodina Provazníkova. Dala jsem tam tedy tatínkovi kytičku a pomohla mamince zapálit svíčku. Maminka mi normálně zakazuje, abych si hrála se sirkami, ale prý pro tatínka můžu. Potom tam maminka stála, dívala se na ten kámen a z očí se jí skutálela jedna velká slza. Stály jsme tam spolu nějakou chvíli a nic neříkaly. Nevěděla jsem, co mám dělat a proč tak stojíme, ale opakovala jsem to po mamince. Asi se to tak má, podobně jako v kostele nebo knihovně, tam taky musí být ticho. Až v autě cestou domů mi maminka vysvětlila, že si tam v duchu s tatínkem povídá. A prý příště můžu taky. Jenže já nevím, co bych mu řekla. Rozhodla jsem se, že si nacvičím řeč a po nocích ji budu trénovat. Zatím mám ale jen: „Ahoj tati,“ pak si vždycky vzpomenu na básničku od Jiřího Žáčka, z knížky, kterou má maminka v knihovně. Je to knížka, kde prý nejsou dětské říkanky, jako v té mé od pana Žáčka, ale básničky pro dospělé. Jedna z nich se jmenuje Hledám tátu a já myslím, že tak úplně pro dospělé to nebude, když tam malý kluk hledá svého tatínka. On je vlastně na tom podobně jako já. Taky mu chybí tatínek a hledá ho v oddělení nálezů a ztrát, jen já toho svého hledat nemusím. Ale taky mi chybí. Usmyslela jsem si, že napíšu tatínkovi básničku.

2. kapitola

Byl čtvrtek, vracela jsem se ze školy. Otravný Petr se odstěhoval, jeho tatínek prý dostal lepší práci v Praze. Já si myslím, že je možná v zoo. V Praze je totiž snad největší zoo v celé naší zemi. Navštívila jsem ji jen jednou, ale prohlídka nám trvala skoro celý den. Babička mě tam vzala na výlet, abych prý poznala matičku Prahu, jak ona říká našemu hlavnímu městu. V zoo jsme byly úplně nejdýl. Mě stejně ten zbytek Prahy moc nezajímal. Všude bylo moc lidí a musely jsme si hlídat kapsy, protože tam prý hodně řádí zloději, co lidi okrádají. Nechápu, proč člověk okrádá člověka? Když jsem se na to ptala babičky, odpověděla mi jen: „Jo holka, tady krade každý.“

„I ten pán, co bydlí na Hradě?“ ptala jsem se, když jsme šly kolem Pražského hradu.

„I ten,“ přitakala mi babička.

„Tak to si tady v Praze musí všichni pořád hlídat kapsy. To je hrozný,“ říkala jsem.

„Kdyby jenom kapsy. Tady si musí všichni i bedlivě střežit svá místa, jinak se ani nenadějí a jsou fuč.“ To už mě opravdu hodně zarmoutilo. Chudáci Pražáci, zloději na každém rohu, a dokonce si kradou židličky, takže pak nějaký chudák nemá na čem sedět. Myslím, že až budu velká, tak se do Prahy určitě nikdy neodstěhuju.

Ale teď zpátky k tomu čtvrtku. Šla jsem tedy ze školy, od níž bydlíme jen kousek, domů. Máme takový byt v modrém paneláku, jako bych bydlela v nebi, jak je modrý. V tom bytě jsou 3 pokoje, maminčina ložnice, obývák a můj pokoj, kde jsem si teď jednu stěnu vymalovala na modro, jako je náš panelák. Udělala jsem si z ní totiž moře. Namalovala jsem tam rybičky a vodní rostliny a malou loď a taky malou mořskou vílu Ariel a Flundra. To je má nejoblíbenější kreslená pohádka. Maminka mi s tím mořem pomohla. Ona totiž umí krásně kreslit.

Vybrala jsem schránku, protože maminka je v práci a já to dělám hrozně ráda, nachystám jí dopisy na stolek na chodbě a taky si prohlížím, kdo píše. Tajně vždycky doufám, že tam bude i dopis pro mě. Třeba od Petra, že se mi omlouvá, že byl na mě zlý, že jsou teď na něj v Praze taky takoví, a dokonce mu ve třídě ukradli židličku a on musí v hodinách stát.

Ten den se tam opravdu objevil dopis a na něm moje jméno – Justýnka Provazníková stálo tam úhledně nadepsané. U J byl takový hezky zakroucený ocásek. Rozhodla jsem se, že se to J naučím psát stejně, protože se mi to hned zalíbilo. Vypadalo to tak honosně a důležitě. Položila jsem zbytek dopisů a letáků na stolek na chodbě, zavřela se v pokoji, zatáhla rolety a rozsvítila jenom malou noční lampičku, co svítí modře, a hodí se tak k tomu moři, co mám na stěně. Měla jsem takovou tajemnou a sváteční náladu a byla jsem hrozně zvědavá, kdo mi to píše. Možná šlo jen o hloupého Petra, ale ten neuměl tak krasopisné J. Abych se do nálady ponořila ještě víc, uvařila jsem si kakao a sedla si s ním do proutěného houpacího vajíčka. Je to houpačka, ale je proutěná a kulatá. Přála jsem si ji už od té doby, co jsem začala chodit do školy a uviděla ji v obchodu s nábytkem, když mi maminka jela koupit psací stůl. O půl roku později mi tu stejnou houpačku přinesl Ježíšek.

Teď jsem v ní seděla, v jedné ruce kakao a v té druhé list papíru, který byl v obálce. Dopis byl napsaný stejným písmem jako ta obálka a já jsem se do něj začetla:

Milá Justýnko,

až budeš tenhle dopis číst, já už tu nebudu. Věř mi, že bych si moc přál být teď s tebou, ale bohužel to nejde. Osud si s námi někdy ošklivě hraje a nedovolí nám, abychom žili tak, jak chceme. Nebudeš si na mě pamatovat, ale jsem tvůj tatínek.

U toho jsem se zarazila. Tatínek? Jak mi může psát, když je mrtvý? Přeci jsem byla na jeho hrobě, zapalovala mu svíčku a nacvičuji řeč, co mu příště přednesu. To mi píše ze záhrobí? Jako anděl? Nebo jako ta chodící zombie, co jsem ji omylem viděla, když jsem se vzbudila z noční můry a šla za maminkou do obýváku. Ona sledovala nějaký film a tam z rakví vylézali mrtví lidé a honili ty živé. Maminka mě hned zahnala do postele s tím, že to je pohádka pro dospělé, ale já si myslím, že nešlo o pohádku, ale skutečnost. Od té doby se bojím, že mě v noci takový mrtvý navštíví.

Protože jsi nikdy neměla možnost mě poznat a je mi jasné, že maminka o tom všem mluvit nechce, rád bych ti vyprávěl o tom, jak jsem potkal maminku a jak ses na svět dostala ty. Myslím, že už jsi dost velká holka, abys pochopila, co ti chci říct. Pokud o to ale nestojíš, nemusíš mé dopisy číst. Nebudu se na tebe zlobit. Vždyť jsem pro tebe cizí pán. Tobě jsou právě dva roky, naučila ses chodit a mě tolik mrzí, že mě nepoznáš víc. Ale musím odejít, to mi věř. I když nechci.

Teď mi dovol vyprávět ti něco o mně a mamince a o tom, jaké to bylo, když ses narodila. S tvojí maminkou jsme se poznali na jednom výletě. Zamilovali jsme se do sebe na první pohled. Já a můj kamarád František jsme se rozhodli, že pojedeme někam pod stan. Bylo nám tehdy 23 let a studovali jsme na vysoké škole. Za rok z nás měli být inženýři, a my jsme si proto chtěli užít co nejvíce zábavy, než začneme pracovat. František si přál vzít svou přítelkyni Janu, což se mi moc nelíbilo, protože jsem chtěl být s Frantou sám, a ne abychom se museli ohlížet ještě na holky, ale Franta si nedal říct. „Jana prostě pojede s námi! A neboj, bere s sebou svou kamarádku Emu, takže tam nebudeš sám,“ řekl mi tehdy.

…„Ema? Vždyť tak se jmenuje moje maminka. To píše o ní?“ ptala jsem se sama sebe. Maminka mi nikdy nevyprávěla, jak se s tatínkem seznámili. Vlastně kromě toho, že umřel, jsem se toho o něm moc nedozvěděla. Měla pocit, že bych se víc trápila, kdybych ho poznala. Tak nevím, jestli to znamená, že byl tatínek zloduch, jelikož nechápu, proč bych se kvůli němu jinak měla trápit. Možná, že tatínek je opravdu ten zombík jako ve filmu a bydlí někde v temném bytě a píše mi tenhle dopis. Usrkla jsem kakao a znovu se do něj začetla, určitě tam bude psát, jak se z něj ten zombík stal.

Divíš se tomu jménu? Ano, mluvím o tvé mamince. Jenže tehdy jsem ji neznal, ačkoli jsem ji občas potkal ve škole. Studovala tam literaturu. Milovala knihy, to proto máme tak velkou knihovnu. Toužila se stát knihovnicí nebo vydavatelkou knih.

Domluvili jsme se tedy, že já si půjčím tátovo auto – starou škodovku 120. Ty už jsi taková auta nezažila, teď se ulicemi prohání novější, dokonce i tehdy byla škodovka spíše takovým veteránem. Táta s ní už moc nejezdil, jen si ji pucoval v garáži. Myslím, že ji měl jako upomínku na své mládí. Škodovka ale ještě celkem jezdila, a proto cestu na přehradu, která se nacházela asi 100 km od našeho města, musela zvládnout.

V sobotu ráno jsem tedy naskládal věci do kufru, vyzvedl Frantu a společně jsme naložili i obě holky, načež proběhlo letmé seznámení s tvou mámou. Janu jsem znal, protože často chodila k nám na kolej. Navštěvovala tam Frantu snad každý den. Jana, stejně jako já s Frantou, studovala ekonomiku, ale moc jsem si s ní nerozuměl.

Když holky uviděly, čím jsem pro ně přijel, vrhly na sebe pohled plný naprostého znechucení a já měl hned po náladě. Ještě nám ten výlet ani nezačal a ony už se tvářily, jako by to pro ně představovalo strašné utrpení. A to ještě Montyho, jak jsem té naší škodovečce tehdy říkal, ani pořádně neznaly. Já pocházel z chudé rodiny a auto pro nás znamenalo velký luxus. Považovali jsme ho skoro za člena rodiny a vždycky jsme mu dali jméno a tak na něj mluvili.

Už při odjezdu mě mohlo napadnout, že Monty nemá náladu na výlety, ale já se tolik těšil na dovolenou, že jsem jeho poměrně hlasitý protest nějak nevzal na vědomí. Monty si totiž poprvé postavil hlavu, když jsme do něj na benzínce před dlouhou cestou tankovali Speciál. Jakmile jsem ho nakrmil a nastartoval, ozvalo se hlasité „Prásk!“ přes celou benzínku, kde se zrovna scházeli flámující, co protáhli předchozí večer až do brzkého rána, aby si dali poslední pivo před spaním. Pár z nich sebou vyděšeně cuklo a jedna zavalitější paní spadla na zem jako zralá hruška. Vylezl jsem z auta, abych zkontroloval škody. „Praskl nám výfuk!“ ohlásil jsem svým spolucestujícím.

Holky se na sebe podívaly. „Co teď? To už jako máme po dovolené?“ vztekala se Jana. „Bezva, pojď, Emo, vystupujeme,“ dodala.

Já jsem se ale nehodlal vzdát. „Je to sice velká díra, avšak toho kouře se nám z výfuku valí stejně, jako před tím výbuchem, to nebude zase tak hrozné,“ prohlásil jsem zkušeně jako znalec a asi jsem holky přesvědčil, protože se Jana vrátila do auta. Na Frantu ale blýskla pěkně škaredým pohledem. Ten se snažil celou situaci zachránit, a tak nabídl holkám snídani. Měl jsem vztek. Kdybychom jeli jen s Frantou, nikdo by žádné cavyky s prasklým výfukem nedělal a atmosféra by byla mnohem lepší.

Cesta pak plynula v duchu „pozor na policii“, jelikož by nám asi nedovolili s takovým výfukem kamkoli dál cestovat, proto, kdykoli jsme v dálce uviděli policejní hlídku, sundal jsem nohu z plynu a na volnoběh projel kolem nich. Až několik metrů za nimi jsem opět přidal plyn a ozval se randál, jako bychom řídili přinejmenším tank, policisté se vyděšeně otáčeli a hledali původce onoho hluku, ale to už jsme většinou byli někde za zatáčkou, jediné, co po nás zůstalo, byl ten obrovský řev motoru, jenž se rozléhal široko daleko. Náhle jsem si ve zpětném zrcátku všiml, že Ema sedí a na rozdíl od zamračené Jany se potutelně usmívá, jako by se bavila. Franta taky zpozoroval výraz své milé, a tak mě poprosil, abych zastavil, že si s Emou vymění místa. Tvá máma souhlasila a sedla si tedy dopředu vedle mě. Tehdy jsem si ji prohlédl mnohem víc a zalíbila se mi. Otevřela si okýnko a ty její dlouhé hnědé vlasy vlály všude kolem, jako by to byli malí vlnití hádci. Mhouřila oči proti sluníčku a vypadala spokojeně a možná i trochu pobaveně. Pak jsem ale málem srazil cyklistu z kola, takže jsem se znovu věnoval řízení a na Emu se už ani očkem nepodíval. Ačkoli to bylo těžké, to mi věř!

Kochal jsem se přírodou, a protože v autě panovalo hrobové ticho, snažil jsem se rozproudit hovor a ukazoval jsem zvláštní strom podél cesty nebo kámen v dálce, co připomínal hlavu. „Prosím tě, můžeš laskavě koukat na cestu? Šutry si můžete prohlížet, až dorazíme,“ prohlásila Jana a já raději zase zavřel pusu. Pak se před námi objevil obrovský kopec a já věděl, že je zle. Monty měl totiž cestou problém vyjet i menší kopce. Holky i Franta pochopili, na co právě myslím. Ve vzduchu tak visela otázka „Kdo bude tlačit?“, kterou ovšem nikdo neřekl nahlas. Nehodlal jsem se ale vzdát, přeměřil jsem si očima kopec, jako když predátor zkoumá svou kořist, sevřel pevněji volant, šlápl na plyn a začal svůj souboj s prudkým stoupáním. Začali jsme se drápat nahoru. Už to vypadalo slibně, ale Monty už toho měl v tom horku celkem dost a začal zpomalovat. „Monty, vydrž! To zvládneš! Hodný Monty! My tě za to umyjeme!“ sliboval jsem mu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hledám tátu Zn.: spěchá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.