Markéta Harasimová

POTEMNĚLÝ RÁJ

Markéta Harasimová

POTEMNĚLÝ RÁJ

e-kniha

Copyright © Markéta Harasimová, www.marketaharasimova.cz,

2020

Foto na přebalu © Samphotostock

Obálka & sazba © Nakladatelství MaHa

© Alena Laňková

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2019

ISBN 978 - 80 – 88363 – 07 - 1

Tato kniha ani její část nesmí být kopírovány, rozmnožovány ani jinak

šířeny bez písemného souhlasu vydavatele.

PROLOG

Nikdy neměla ráda podzim: obzvlášť listopad v ní vyvolával depresivní rozpoložení. Nejraději by ho vyškrtla z kalendáře, což bohužel nebylo reálné. Laura se zkrátka musela smířit s tím, že nenáviděný měsíc přijde už zítra. Přinese plískanice, mlhy, chlad a - alespoň pro ni - nekonečné čekání na jaro.

Kromě toho včera udělala pořádnou botu. Naprosto zbytečně se nechala unést roztrpčením z článku, který tvrdě kritizoval její podnik, a možná si tak nenávratně pokazila budoucnost. Jenže se nedokázala ovládnout: zlost byla silnější, než její vůle.

Považovala každé slovo, které ten recenzent napsal za lživé a záměrně použité tak, aby jejímu podniku co nejvíc ublížilo. Suchou nit nenechal ani na Lauře, kterou označil za příliš ambiciózní kuchařku a poslední rok navíc majitelku restauračního zařízení s poněkud infantilním názvem V Ráji.

„Pitomec jeden,“ procedila mezi zuby, zatímco hledala klíče. Ráno se vzbudila už v pět a doma neměla stání, takže do restaurace dorazila ještě před uklízečkou. Odemkla a rozsvítila – v tuto ranní hodinu uvnitř stále panovalo hutné šero.

Přejela hodnotícím pohledem interiér. Potrpěla si na přírodní materiály, a tak zde převládalo dřevo a kámen - všechno laděné do světlých barev. Doplňky byly spíš kontrastní, a spolu se základním vybavením tvořily harmonický celek. Rozhodně nepřipomínal skoro sterilní až snobské prostředí, kde se host cítí jako ve skleníku, jak ve své veskrze hanlivé recenzi uváděl ten uštěpačný, protivný blogger.

Tak už se nad to konečně povznes! Poručila si. Tvoje restaurace existuje teprve rok, a podobných kritik zažiješ ještě spousty. V té  předchozí tě přece taky nešetřil.

Jo, tohle jsem si měla uvědomit večer, proběhlo jí hlavou. Lauřino srdce zase o kousek pokleslo, jenže teď už bylo pozdě honit bycha. Co se stane, nejde vzít zpět. A následky svých činů si zkrátka musí odžít, ať budou jakékoli…

S hlubokým povzdechem vstoupila do lokálu a zemdleně vykročila ke kanceláři. Zaznamenala přitom pootevřené dveře, za nimiž se nacházela krátká chodbička vedoucí do kuchyně. Od spuštění provozu trvala na tom, aby se pokud možno zavíraly – především kvůli špatně větratelným kuchyňským výparům. Zaměstnanci to respektovali stejně jako ona. Ovšem včera byl asi někdo trochu roztržitý.

Ale co na tom? Sama přece při odchodu cítila rozpolcenost a nervozitu. A tak nad tím detailem jen mávla rukou - nejdříve ze všeho potřebuje pořádné espresso. Horké a silné. Dnes ji toho čeká spousta: musí připravit polední menu na příští týden, naplánovat služby a později ještě nakoupit zásoby. Nic z toho Lauře nevadilo, svou prací žila. Na duši ji ale tížil balvan obav, že bude muset ustát jednu nepříjemnou záležitost…

Odložila kabelku, svlékla si kabát a zapnula počítač. Pak zkontrolovala smartphone – neobjevila žádnou zprávu ani ztracené volání, což ale víceméně očekávala.

Přemístila se za barový pult, kde trůnil automatický kávovar a postavila pod trysku svůj hrneček. Pak stiskla knoflík a čekala, až přístroj rozemele určenou dávku kávových zrn. Zrak jí během toho jaksi samovolně zabloudil k nedovřeným dveřím. Podlehla nesmyslnému vnitřnímu nutkání a vykročila k nim.

Vzala za kliku, ale v náhlém popudu dveře nezaklapla - místo toho popošla dál. Pár kroky se přenesla do kuchyně a stanula na jejím prahu. Byla dosud zšeřelá podobně jako ostatní prostory, a Laura instinktivně sáhla po vypínači. Místnost zalilo studené světlo stropních zářivek.

Rozhlédla se okolo sebe s neomylným přesvědčením, že je tady něco jinak než před několika hodinami. Viselo to ve vzduchu jako hrozivý černý mrak. Zmocnil se jí neklid a Laura mimoděk omotala paže kolem trupu.

Co se to se mnou děje? Musím být mnohem vystresovanější, než si připouštím, potřásla nad sebou hlavou, protože se skoro chvěla. Nebyl to stejný pocit, jaký už v minulosti dvakrát zažila, ale hodně se mu podobal.

Znovu zapátrala pohledem po místnosti, soustředěně přimhouřila víčka, a pak postoupila mezi přípravný stůl a konvektomat. Na pultu pod úzkými okny vždy bývalo pečlivě srovnané kuchyňské náčiní – tak, aby měl kuchař všechno při ruce. Teď tam však panoval chaos. Lauřin zrak sjel k překocenému stojánku na nože, načež ho přitáhla hromádka dřevěných vařeček a obraceček, rozmetaných po nerezové desce.

Poplašené srdce bilo až v krku. Udělala celým tělem otočku a její oči se zastavily na bílé zdi. Tedy… donedávna bílé. Nyní ji protínal zlověstně rudý cákanec – vypadal, jako by pomatený malíř máchl bez rozmyslu štětcem a ozdobil dlaždice nic neříkajícím ornamentem rubínové barvy.

Pár okamžiků na šmouhu jen civěla a snažila se ovládnout třesavku, než konečně dokázala přikročit blíž. Vzduchem vzlínal nasládlý, známý pach – dobře věděla, že to, co cítí, je krev. S mrazením v zádech shlédla k zemi.

„Bože…“ zachraptěla a přitiskla sevřené pěsti k bezkrevným lícím. Měla dojem, že z ní během několika vteřin vyprchala veškerá energie a mozek obalila neprodyšná vata, která ho dočista vygumovala.

„Ne, nezdá se mi to,“ promluvila znovu. Nebo ta věta zazněla jen v její hlavě? Vlastně netušila… A nezáleželo na tom. Hrůzný obraz smrti, který měla před sebou, přesáhl všechny karamboly, které ji za poslední týdny postihly. Laura nedokázala pohnout jediným údem a současně měla pocit, že snad levituje nad zemí.

Nabrala do plic trochu kyslíku a zoufale se snažila vstřebat přízračnou skutečnost, že v její kuchyni leží mrtvý muž. Jeho lebku rozdělil na dvě nestejné poloviny ocelový sekáček na maso, který dosud vězel v ošklivé ráně. Byl to ten samý, co používal nejen Lauřin kuchař, ale také ona sama.

Kriste pane, opakovala si stále dokola. Jak se jen tohle mohlo stát? To přece nemůže být pravda!

Jenže byla. Krvavé stopy na podlaze, těle i nejbližším zařízení mluvily jasnou řečí. Nemýlí se, ani nespí. Doopravdy stojí ve vlastní kuchyni nad mrtvolou muže…

… kterého zná. Člověka, co se ji za života snažil poškodit! Potkala se s ním – víc než jednou… A každé z těch setkání proběhlo v poněkud dramatické atmosféře.

Včetně toho posledního – tady a teď. Pouze s jedním jediným rozdílem: on už nic necítí a nemůže projevit ani pro něj typickou zlomyslnost.

Emoce vířily pouze Lauřiným nitrem. Společně s plíživým strachem, který jí zalezl pod nehty a jako ledové jehličky se zabodl i do vlasové pokožky. Přímo hmatatelně cítila, jak ji ovíjí a paralyzuje.

Ne, tohle opravdu není sen. Je to realita.

K její smůle.

KAPITOLA 1.

„Díky, přesně tohle jsem potřeboval vědět! Jseš skvělá!“ Vašek uznale zamrkal průzračně modrýma očima, jež na Lauru hleděly zpoza čirých skel dioptrických brýlí. Kdysi ji ty oči dostávaly na kolena i do varu – dokázaly ji doslova pobláznit. S Vaškem strávila dva bouřlivé, akční roky, na které nikdy v životě nezapomene. Ale před pětatřiceti měsíci se jejich životní cesty rozdělily.

Tedy na partnerské úrovni – zůstali totiž přáteli. Václav byl pohledný a sympatický muž, který dokázal zaujmout nejen slabší pohlaví. Měl obrovské charisma, a když se zamiloval, nosil svou lásku na rukou. Nejinak tomu bylo v Lauřině případě. Dalo by se říct, že disponoval všemi pěti P – kromě spolehlivosti a empatie byl schopný ve své práci, uměl vydělat peníze a vždy rád podal pomocnou ruku.

Jenže… to jeho zatracené kouzlo bylo rovněž kamenem úrazu. Vždy se okolo něj rojil dav rozdychtěných žen a on čas od času nedokázal odolat. Každého svého úletu hluboce litoval a vyčítal si ho, ale příště se zas a znovu nechal strhnout mámením cizích vnad.

Laura jeho nevěry vlastně ani neprokoukla, přiznal se k nim sám. Ničilo ho, jak jí tím ubližuje. V hloubi duše věděl, že kdyby ji miloval bezvýhradně, nebyl by záletů schopný. Takhle už ztroskotalo několik Václavových vztahů a on tušil, že ani tento nemá kvůli jeho zahýbání budoucnost. Ale i tak nechal na Lauře, zda s ním chce zůstat nebo ne. On sám ji měl rád a velmi si jí vážil – mimo jiné i pro relativně mírnou, rozumnou reakci na odhalení trpké pravdy. V jeho očích byla výjimečnou ženou do nepohody. Jenže si zasloužila věrného partnera, a tím on být nedokázal.

Pro Lauru to byla rána z čistého nebe, ale jak si později přiznala, přišla v pravý čas. Kdyby se vzali a měli děti, všechno by se jenom zkomplikovalo. První dny tu zprávu nesla těžce, ačkoli nijak zvlášť nevyšilovala - snažila se k celé situaci přistupovat racionálně. Nejdřív nevěděla, jestli má dát Vaškovi rovnou sbohem anebo doufat, že se tahle temná stránka jeho osobnosti jednou změní. Pak ale zemřela její babička a Lauřin život nabral úplně jiný směr.

Dnes měli s Vaškem nádherné přátelské vazby, k čemuž notnou měrou přispěl fakt, že neřešili sexuální otázku. Už se intimně znali, a tak mezi nimi neexistovalo ono typické erotické vlnění, které povětšinou kalí mužsko-ženská kamarádství. On byl Lauře oporou pokaždé, když to potřebovala, a stejně to fungovalo i naopak.

Jako například nyní – Vašek chtěl se současnou partnerkou Míšou provozovat raw bistro, a hledal u Laury cenné rady ohledně podnikání v restauračním byznyse. Ona svou restauraci otevřela teprve před deseti měsíci, takže měla bohaté a čerstvé zkušenosti v jednání s úřady, dodavateli, i dalšími nezbytnými formalitami.

„Maličkost,“ usmála se teď a položila záda do opěrky své kožené židle. „A jak se má Míša? Nezlobíš moc?“ natočila hlavu k rameni, až jí medové vlasy spadly do tváře. Shrnula si je za ucho.

„Vím, že mi to asi neuvěříš, ale vůbec ne!“ prohlásil. V jeho hlase při tom zazněla stopa údivu, což Lauru přimělo zbystřit.

„Vážně? Žádné neodolatelné puzení vrhnout se do neznámé náruče?“ povytáhla obočí.

„Sám se tomu divím,“ zakroutil hlavou, a pak se trochu sebeironicky ušklíbl. „Třeba stárnu? Čtyřicítka je na obzoru a já začínám uvažovat nad budoucností, kdo ví? Stav svobodnýho mládence nemá jen samý výhody. Někdy dokonce naopak.“

„Já tě nepoznávám,“ promnula si dvěma prsty bradu. „Anebo umí Míša čarovat.“

„V tý svý zeleninový zahrádce určitě,“ zasmál se. „Ale myslím, že o čáry a kouzla nejde, prostě jsem se vybouřil. A teď si skoro říkám, jaká je škoda, že jsem se nevzpamatoval dřív. Už jsme spolu mohli mít nějakýho toho caparta.“

„Jo, a já bych měnila plíny, pudrovala opruzenou prdelku a prala bryndáky, místo abych pevnou rukou panovala Ráji,“ odfrkla si. „Ty bys naopak řešil kariéru a ta upocená mamina s chrastítkem v ruce by tě za chvilku přestala bavit.“

„Brrr… nastínilas to tak brutálně, že tu úvahu beru zpět. Všechno je tak, jak to má bejt, tečka. A jak válčíš ty? Teď nemyslím v restauraci.“ Vašek ztišil hlas a jeho pohled proměnila něha. „Pořád sama?“

Nedbale pohodila hlavou. „Jasně, na tomto poli panuje setrvalý stav. Jak vidno, žádný chlap o mě nestojí.“

„Kecy v kleci,“ odmávl její poslední větu. „Nikoho nehledáš, protože jseš od rána do večera v jednom kole. Veškerej tvůj čas spolyká práce.“

„Na tom ale není nic špatného.“ Namířila na něj ukazovák. „Neboj, za chvíli na vlastní kůži poznáš, jak to chodí.“

„I při plným pracovním nasazení bych rád prožíval něco soukromýho,“ namítl.

„Vlastní podnik tě vcucne,“ varovala ho Laura. „Zjistíš, že musíš na všechno dohlížet a často je zapotřebí improvizovat, když věci nejdou tak, jak sis naplánoval. Navíc pohostinství není nejstabilnější kšeft, což sám dobře víš.“ Oba vystudovali hotelovou školu a od maturity se víceméně pohybovali v oboru.

Laura dávala přednost kuchyni - vařila vášnivě ráda - ale dědictví po babičce ji nakonec přivedlo i k manažerské práci. Restaurace ovšem byla jejím splněným snem, a tak si na papírování a vedení provozu nestěžovala.

„Pokoušíš se mě odradit? Teď, když už mám skoro všechno oběhaný a vyřízený?“

„V žádném případě - ty si stejně pokaždé uděláš přesně to, co chceš,“ zakřenila se. „Jenom poukazuju na realitu. Dneska už umím posoudit, jaké je pracovat za plat v cizím, a jak vypadá řízení podniku, který ti říká pane. Ale nepochybuju, že budeš mít úspěch. Kromě toho nejsi sám, pomůže ti Míša.“

„Ta chce stát spíš v pozadí, je rozenej zemědělec. Nechápu, z jakýho důvodu ji to hrabání v hlíně tak baví, ale na druhou stranu - když zaníceně mluví o tom, jak jí skvěle ploděj rajčata, je děsně rajcovní! Vážně, pokaždý mám chuť na to vlítnout.“

„Ušetři mě prosím detailů stran vaší milenecké předehry,“ zvedla ruce s prsty rozevřenými do vějířů. „Doufám jenom, že si nějakou tu zeleninu neberete s sebou i do postele.“

Šibalsky se pousmál. „Tohle si raději nechám pro sebe. Možná bys pak od Míši přestala odebírat, a to by ji každej měsíc připravilo o pěknej balík.“

Laura jen zakoulela očima. „Což mi připomíná, že jí dneska musím poslat objednávku. Teď na konci léta nejvíc letí jídla ze zeleniny a saláty.“

„Pošli. Všechno ti doručím osobně, jsem tvůj dlužník. A nebudeš nic platit, s Míšou se vyrovnám sám,“ řekl tónem, který nepřipouštěl námitky. Znala ho dobře a věděla, kdy je lepší upustit od dohadování – koneckonců už pro tyto případy měla vymyšlenou strategii. Prostě toho tentokrát nebudu brát moc, pomyslela si. A o další objednávce se Vašek nemusí vůbec dozvědět.

„Když jinak nedáš,“ zahučela jenom. „Ale pamatuj si, že to je poprvé a naposledy!“

„Vždyť jde o drobnost. Moc jsi mi pomohla, poslední tejdny tě pořád otravuju buď tady, nebo po telefonu. Už si připadám jako stíhač - fakt mám blbý svědomí, kdykoli se sem přiženu se seznamem otázek.“

„A jak myslíš, že by to vypadalo, kdybych rady potřebovala já?“

„Stejně. A to jediný mě uklidňuje.“

„Tak vidíš. Stav se taky někdy na ranči, Bolerovi už se po tobě stýská.“ Bolero byl Lauřin desetiletý kůň – nádherný exemplář švýcarského teplokrevníka s kaštanovou srstí a o odstín tmavší hřívou. Milovala ho jako vlastní dítě a nevynechala jedinou příležitost, kdy s ním mohla trávit čas. Pokud se nestalo nic mimořádného, objevila se na ranči denně – když nestíhala trénink na jízdárně nebo projížďku, aspoň Bolera provedla a přinesla mu jeho oblíbený pamlsek. Mrkví z Míšiny zahrádky ho potěšila pokaždé.

„Určitě, a s chutí. Potřebuju trochu vypnout, poslední dobou lítám jako šílenec. Jsem fakt rád, žes mě ke koním přivedla, jsou bezva. Kdy na ranči budeš?“

„Teď přesně nevím, nejspíš později odpoledne. A určitě zítra před otevíračkou. Ale klidně přijeď, kdykoli ti to bude vyhovovat. Pokud mě tam nenajdeš, skoč za Lukášem, aby se případně nelekl, kam Bolero zmizel.“ Řeč byla o majiteli ranče Pod Zeleným vrchem, kde měla Laura valacha už čtvrtým rokem ustájeného.

Vašek zvedl palec na znamení souhlasu. „Super. A teď už poběžím.“

Zkontrolovala hodinky. „Nechceš zůstat na oběd?“

„Kdybych nespěchal na schůzku s architektem, tak jo, ale mám skluz. Škoda,“ zalitoval. „Kuřecímu ragú podle tvýho receptu bych za jinejch okolností neodolal.“

„Ten recept není můj, ale babiččin,“ opravila ho. „Jenom jsem přidala houby a pár dalších ingrediencí, a pozměnila kořenící směs.“

„Pak je to tvoje know-how,“ neustoupil. „A babičce patří originál.“

„Tvrdohlavče,“ zasmála se. To už se opřel dlaněmi do kolen a vstal. Jeho urostlá, přes metr devadesát centimetrů vysoká postava byla impozantní. Třebaže necvičil, měl pevné svaly a široká ramena, která mu přidávala na mužnosti. Na Lauřino libido jeho fyzické přednosti už dávno nepůsobily, ale ignorovat je nemohla.

Vyprovodila Vaška ke dveřím a otevřela dokořán. Než stačila vyslovit protest a upozornit ho, že je uvidí všichni hosté, uchvátil ji se svou vrozenou živočišností do náruče a vlepil jí polibek na ústa. „To abys nezapomněla, jaká je objímačka s chlapem, a začala se po nějakým poohlížet,“ zavrčel tiše do jejího ucha.

Plácla ho přes zadek. „Pusť mě, ty cvoku.“

Odtáhl se, v jeho očích však stále zářily veselé ohníčky. „Jenom ti chci připomenout svý krédo - žij, jako by zítřek neměl nikdy přijít. Jseš příliš mladá na to, abys trávila noci sama.“

„Nějak už si poradím,“ pohodila vesele rameny. Možná až příliš vesele, protože přes Vaškův obličej přeletěl stín. Nadzvedl ukazovákem Lauřinu bradu, a pak ji jemně políbil na špičku nosu.

„Mám tě rád, kočko,“ pronesl. „Drž se.“

„Budu,“ slíbila.

„Beru tě za slovo. Pa!“ Otočil se jako na obrtlíku a svižně vyrazil k východu. Cestou minul elegantního padesátníka v dobře padnoucím obleku – Laura ho už v restauraci zahlédla několikrát. Začal se tak řadit k stálým hostům, kteří se v Ráji stravovali pravidelně. Patřil mezi ně například masér Jiří, ke kterému občas zašla se ztuhlou krční páteří, nebo lékárnice Pavlína. Často sem také zaskočili zaměstnanci pobočky krajské knihovny, která sídlila o ulici výš. A celkem nedávno se tu seznámila s bodrým vyšetřovatelem od kriminálky, kterému zachutnala jejich vepřová pečeně na tymiánu. Major Pelc byl hovorný, milý muž, který se netajil tím, že být mladší, rozhodně by s Laurou flirtoval a pokoušel se ji přemluvit k večeři při svíčkách.

Jménem či příjmením znala i mnohé další hosty, a s každým se ráda zastavila na slovíčko, pokud tomu situace jen trochu nahrávala.

Jejím cílem bylo navodit v restauraci rodinnou atmosféru a těšilo ji, když se hosté vraceli. Spokojení strávníci byli navíc ideální reklamou. Pokud se jim zamlouvala obsluha a kvalita jídla – nezáleželo na tom, zda šlo o polední menu anebo pokrmy ze standardního jídelního lístku - doporučili Lauřin podnik dalším lidem. Případně si na ni vzpomněli, když pořádali svatbu, rodinnou oslavu nebo třeba kar. Všechny tyto příležitosti Laura vítala, a zdaleka jí nešlo jenom o peníze. Milovala pestrost a příprava svatební hostiny byla přece jen něco úplně jiného, než každodenní rutina.

Ovšem ať se jednalo o běžný provoz anebo ojedinělou událost, vždy trvala na tom, aby ona i zaměstnanci odvedli profesionální výkon. Personál musel být upravený, zdvořilý a po všech stránkách precizní. Polovičatost nesnášela u sebe ani u jiných.

Přestože si dnes už mohla dovolit zaplatit pár lidí, kteří se spolehlivě postarali o kuchyň i plac, nyní se ve vzpomínkách vrátila do dob nedávno minulých. To se tady otáčela skoro sama a často padala únavou.

Ale stálo to za to, pomyslela si se spokojeným úsměvem, zatímco pohledem nenápadně přejela téměř plný lokál.

***

Laura své rodiče nikdy nepoznala – o její výchovu se postarala babička. Věděla jen tolik, že ji máma počala se spolužákem ze střední a jejich láska skončila dřív, než Laura přišla na svět. Babiččině dceři Janě bylo tenkrát pouhých osmnáct let a mateřství nezvládala. Někdy okolo Lauřiných druhých narozenin si sbalila kufr a s mnohem starším mužem utekla do Německa. Matce se pak ozývala pouze sporadicky a postupně se odcizily. Pokud Laura věděla, poslední roky babiččina života už Jana nepsala a nevolala vůbec.

Babičku to sice trápilo, ale neměla na vybranou – musela danou situaci přijmout. Byla šťastná, že jí zůstala aspoň vnučka. Tu hluboce milovala a Laura to cítila stejně. O to víc ji zasáhlo, když babička nečekaně podlehla infarktu. Od její smrti uplynuly tři roky a ona si na nepřítomnost nejbližší duše celkem zvykla, ale stejně jí občas scházela. Jenže koloběh života je neúprosný…

Babiččin odchod byl tak nenadálý, že zpočátku ani nepomyslela na dědictví, které jí po něm spadlo do klína. Laura získala jednopodlažní domek, v němž vyrostla a taky babiččiny úspory, které dělaly skoro sto tisíc.

Sama už dlouho žila v činžovním dva plus jedna, a stěhovat se zpátky do rodného domu nehodlala. Příliš by tam na ni doléhaly vzpomínky. Místo toho jí v hlavě uzrál jiný plán – po nutných dispozičních úpravách a s úředním povolením může nemovitost proměnit v restauraci! Nejen, že se postaví na vlastní nohy, ale také tím babičce, která zbožňovala práci u plotny, vzdá hold.

Musela si sice vzít úvěr, ale pomohly jí také honoráře z prodejů kuchařky, kterou – podle svého přesvědčení zázrakem - vydala pár měsíců po babiččině skonu. Kuchařská kniha dosáhla solidního úspěchu nejspíš proto, že v ní byly především levné a časově nenáročné recepty, jejichž přípravu Laura popsala srozumitelným, lidovým jazykem. Navíc je prokládala vtipnými průpovídkami ze své kulinářské praxe.

Ovšem předtím, než podnik otevřela, musela překonat mnoho překážek. Občas došlo i na situace, kdy chtěla všechno vzdát, protože se věci neskutečně vlekly. Pokaždé si ale vzpomněla na rčení, které často používala její babička. Dokonce ji inspirovalo k pojmenování restaurace. Znělo: „Netrpělivost všechno pokazí. Můžeš mít v ruce klíč od ráje, ale ve spěchu nenajdeš klíčovou dírku.“

A tak vytrvala i v nejtěžších okamžicích - třeba když úporně bojovala s úředním šimlem, aktuálním nedostatkem financí nebo obyčejným vyčerpáním. Spoustu toho totiž musela zastat sama, a to souběžně se zaměstnáním. Placenou práci si dovolila opustit teprve ve chvíli, kdy měla vlastní podnik otevřít a věnovat mu plnou pozornost.

A vyplatilo se. Brzy to bude rok, co Ráj provozuje, a navzdory počátečním obavám už začala vydělávat. Období, kdy stále jen investovala, a zisky se zdály v nedohlednu, pominulo. Nyní její příjmy prokazatelně převyšovaly náklady. Laura pociťovala upřímné uspokojení a hrdost. A mimoděk si připomněla protivného majitele konkurenční restaurace Borise Hicla, který jí na samém začátku předpovídal rychlý pád.

„Vy se tady dlouho neohřejete, slečinko!“ hřímal v den, kdy ho potkala poprvé. Tehdy se přihnal čistě proto, aby Lauře oznámil, že vlastní hospodu U Zlatého zvonu, která má v jejich čtvrti letitou tradici, a nenechá se jen tak někým vyšachovat. Naštěstí ho prozřetelně odvedla do kanceláře, jinak by hostům předvedli nepěkné divadlo.

„Na ty vaše moderny tady není nikdo zvědavej! Zvon má v týhle ulici jméno a já o konkurenci nestojím. Tohle býval rodinnej barák, pokud vím - beztak to tu po hygienický stránce nemáte v pořádku. Pošlu vám sem úředníky a novináře, to budete mrkat!“ vyhrožoval Hicl. „Brzy vám to s plnou parádou zavřou.“

„Jestli je to všechno, co jste měl na srdci, tak se můžete poroučet,“ sjela ho pohledem, jenž si nezadal s ledovou krou. „Vaše hrozby jsou mi lhostejné.“

„Garantuju vám, že skončíte!“ pěnil dál podsaditý šedesátník.

Laura rovněž zvýšila hlas. „Možná, ale rozhodně ne kvůli vašim intrikám!“

„Ne možná, ale určitě! Dávám vám půl roku!“

Vyskočila ze židle. „Seberte se a okamžitě zmizte, nebo zavolám policii a obviním vás z obtěžování!“

„Na to vám nikdo neskočí,“ ušklíbl se, ale přece jen ubral na decibelech. „Jsem normální a poctivej občan, kterej nikdy neměl žádný oplétačky.“

„Což se může velmi rychle změnit, pokud nevypadnete, než napočítám do deseti. Vaše návštěva právě teď skončila.“ Laura si byla vědoma, jak arogantně to gesto vyzní, ale nemohla si pomoct a ukázala prstem na dveře. „Vyprovázet vás nebudu.“

Hicl ji sjel očima, v nichž žhnuly zlostné plameny, ale nakonec udělal čelem vzad, oddusal ke dveřím a hlasitě s nimi praštil.

„Kretén,“ ulevila si s nadějí, že toho nesnesitelného chlapa hned tak neuvidí.

Bohužel se s ním střetla ještě několikrát - v drtivé většině případů ne vlastním přičiněním. Přestože ji časem skutečně navštívili různí šťouralové, Hiclovo proroctví se nenaplnilo. Do Ráje dokonce začali chodit i lidé, kteří dříve jedli výhradně U Zlatého zvonu. Laura to považovala za velké zadostiučinění.

Věřila, že počáteční nesnáze úspěšně překonala a je na dobré cestě. Neměla však sebemenší tušení, jaké nástrahy na ni čekají…

***

Lauře se domů vlastně ani moc nechtělo. Snad i proto počkala, až servírka spočítá denní tržbu a převzala od ní peníze, které dopoledne odveze do banky. V bytě, kde většinou jen přespávala, na ni nikdo nečekal, a tak nebylo kam spěchat. Za svůj domov považovala spíš restauraci, kterou žila. Domek po rekonstrukci úplně změnil podobu a původní stavbu už téměř ničím nepřipomínal, ale Lauře to přišlo správné. A byla si jistá, že babička by tento krok schválila.

Dobře se cítila i na ranči. Chvíle s Bolerem vyvažovaly pracovní stresy, kterým se nedalo vyhnout, jakkoli svou práci milovala. Urostlý čtyřnohý krasavec jí dělal jen samou radost, bez debat. Zvířata měla ráda od dětství – to patrně zdědila po babičce, která se ochotně starala o všechny kočičí a psí tuláky z okolí. Na jejím dvoře nikdy nechyběla miska s vodou a nějakým tím krmením.

Laura se na koni naučila jezdit už na druhém stupni základní školy a chvíle strávené v koňském sedle pro ni představovaly nejlepší formu odpočinku. Dlouho si vlastního oře nemohla dovolit, ale svědomitě na něj šetřila. A když měla pohromadě potřebnou částku, začala hledat toho pravého.

Našla ho v Rakousku a byla to láska na první pohled. Už podle fotek cítila, že k sobě patří, a setkání naživo její předtuchu potvrdilo. Rovnou si s majitelem plácla, zařídila všechno potřebné a zanedlouho svůj poklad ustájila na ranči, který si k tomu účelu vyhlédla už s předstihem. Větrem ošlehaný rančer Lukáš, k němuž neodmyslitelně patřil kovbojský klobouk, jí ke koni blahopřál. Jako zkušený odborník okamžitě poznal, že jde o zvíře s mírnou a laskavou povahou a konstatoval, že Bolero s novopečenou majitelkou dokonale ladí. Velmi ji tím potěšil, myslela si totiž to samé.

Nyní za sebou zabouchla dveře od bytu, skopla sandály a odložila kabelku. Nerozhodně přešla k lednici – večeřela v Ráji, takže teď uvažovala spíš o sklence červeného než o jídle. Nakonec si nalila zbytek merlotu a svalila se s ním do křesla.

Měla nemilý dojem, že stěny řvou samotou a z každého koutu odtikávají její biologické hodiny. Tik, tak. Tik, tak.

Sakra, zatracený Vašek! Nepřipouštěla jsem si to, ale nasadil mi brouka do hlavy! Pomyslela si a usrkla větší doušek, než bylo rozumné. Rozkašlala se a odložila sklenku na stůl. Paráda, letělo jí hlavou. Ještě se tady utopím vínem, protože nemám nikoho, kdo by mě praštil do zad!

Za přetrvávajícího kuckání vstala, rozhodnutá odejít na kutě. Vtom však zapípal její smartphone. V tuhle hodinu to může být buďto omyl, nebo Naďa, napadlo ji. Naďa, Laura a Lucie tvořily už pár let kamarádský trojlístek. A právě první zmíněná často telefonovala až po jedenácté večer. Nutno podoktnout, že ne zcela ze své vůle – hyperaktivní potomci spotřebovali jak její energii, tak čas, a většinou se dřív neutrhla.

Na mobilu skutečně poblikávala fotka Lauřiny přítelkyně. „Nazdar!“ zahlaholil z mikrofonu Nadin jasný hlas, když hovor přijala. „Nebudím tě, že ne?“

„Právě jsem se vrátila z Ráje…“ zasípala.

„Je ti něco?“ zpozorněla kamarádka.

Konečně se jí podařilo lépe nadechnout. „Jenom… jsem z lítosti nad neexistencí svého sexuálního a partnerského života málem spáchala nedobrovolnou sebevraždu utonutím…“

„To jde?“ opáčila se smíchem Naďa, evidentně uklidněná tím, že je Laura navzdory malé nehodě v pořádku.

„Zdá se, že ano.“

„Cos vyváděla?“

„Pila víno a zaskočilo mi.“

„Asi ti ho někdo nepřál,“ odvětila kamarádka zvesela. „Ale proč volám: měly bychom se konečně sejít a pokecat. Jsem totálně vyšťavená! Ty blbý prázdniny mi daly pořádně zabrat - ještě, že už končí. Nechápu, k čemu jsem si pořídila tři psychopaty v dětským převleku. Jednou mě zničej!“

„Děti jsou přece požehnání,“ kontrovala trochu provokativně Laura, třebaže tušila, jakou reakci tou poznámkou vyvolá.

„Hele, tak já ti je dám, jo? Za tejden budeš mluvit jinak, to ti garantuju. Nechceš si pro ně přijet rovnou? Zabalím ti je.“

„Moc ráda, ale požila jsem.“

„Alibistko.“

„Přiznávám vinu. A připouštím, že bych ty tvoje raubíře asi neukočírovala. Dokážu zvládnout jenom koně.“

„Kterej vzorně reaguje na povely. Holka, jak já ti závidím!“

„Právě teď není co,“ poznamenala Laura s trpkým přídechem.

„Že na tebe leze depka? Tím naléhavějc se musíme slízt! Už jsem psala Lucce, a je pro.“

„Já taky, všemi deseti. Do neděle je to ale zabité, a začátkem školního roku bude taky blázinec. Vidím to na druhou půlku příštího týdne?“

„Kdykoli – večer strčím fakany Robertovi, ať se o ně postará - však jsou taky jeho, ne? A já vypadnu. I kdyby se všichni stavěli na hlavy!“

„Správný přístup,“ pochválila Naďu.

Nakonec si domluvily konkrétní termín a rozloučily se. Laura vylila zbytek vína do dřezu a s pocitem, že je nejvyšší čas vypnout, zamířila pod sprchu. Když ale o chvíli později padla do peřin, zjistila, že se jí spát nechce. Tělo zkrátka protestovalo – a ne ledajakým způsobem. Rozhodlo se ji totiž potrápit erotickými chutěmi. Sakra, zaúpěla v duchu. Nemohla však volání vlastního nitra ignorovat – odpovědělo by důslednou nespavostí.

A tak přiložila dlaň k horkému, rozdychtěnému místečku mezi stehny a začala ho tišit pomalým laskáním…

KAPITOLA 2.

Zavěsila tankovací pistoli do držáku, zamkla auto a zamířila k pokladně. Cestou vyndala z chladicího boxu půllitrovou láhev minerálky a sáhla pro peněženku. Vůbec si tak nevšimla muže, který se zničehonic zhmotnil přímo před ní – málem do něho vrazila.

„Pardon…“ začala, ale když vzhlédla, omluva jí zamrzla na rtech. Její pohled totiž padl do obličeje Borise Hicla, v jehož očích seděl typický arogantní výraz. Tomu se tedy omlouvat nebude! Beztak jí cestu zkřížil záměrně, aby mohl zase vést ty své protivné řeči.

Lauřina domněnka se záhy potvrdila. „Tak co, ještě jste to nevzdala?“ zavrčel.

„Nikdy se nevzdávám, zvlášť když nemám důvod,“ odsekla.

Zatvářil se jako prorok. „Nakonec stejně zmiznete.“

„Vás dost žere, že jsem dobrá, co?“ pozvedla s nehraným sebevědomím bradu. „Ubývají vám hosté, a vy to nemůžete skousnout! Možná byste se měl zamyslet nad tím, co děláte špatně, a ne pořád dokola terorizovat mě. Já mám svůj byznys a vy zase svůj. Takže se laskavě starejte o sebe a mně dejte pokoj!“

„Dokud tady budete strašit, na nějakej pokoj zapomeňte,“ ucedil. „Serete mě!“

„A víte, že mi to vůbec netrhá žíly?“ opáčila s přezíravým výsměchem.

„Budete litovat, že jste přitáhla do mýho rajonu!“

„Abyste nelitoval spíš vy – své neotesanosti a jejích důsledků!“

Hicl svraštil huňaté obočí. „Pche! Já mám svý páky, abyste věděla! Myslíte si, jaká jste celebrita, když vám vyšla kuchařka? A přitom o vaření víte úplný hovno!“

„To je váš názor, klidně si ho mějte. A do mých aktivit vám nic není, nejste žádný literární ani restaurační kritik.“

„Já možná ne, ale jsou tady jiní, kteří už si na vás posvítili! A moji hospodu, na rozdíl od tý vaší, ještě nikdo veřejně nepoplival!“ Hicl narážel na reportáž známého food kritika Zorana Bureše, která vyšla jen pár týdnů po otevření restaurace V Ráji. Laura ji tenkrát skoro obrečela. Bureš se choval nadřazeně od chvíle, co jí předal svou vizitku, ale až tak odsuzující hodnocení nečekala. Skoro se zdálo, že všechno sepsal na něčí objednávku, jak Lauru teď - po několika měsících - napadlo.

„Bureš s vámi táhne za jeden provaz, že mám pravdu?“ uhodila na Hicla.

„Proč by? Zoran je nestrannej, aspoň co já vím. Akorát má dobrej vkus!“

Neodpustila si jízlivou reakci. „Na rozdíl od vašich bývalých hostů, kteří teď utrácí peníze v mém podniku?“

Trefila se přímo do středu terče.

„Drž hubu, ty jedna nevyšukaná můro!“ zasyčel tělnatý muž a celý zbrunátněl.

„Co jste to řekl?“ přimhouřila víčka a pohlédla k pokladnám, aby zjistila, jestli jeho slova měla svědky. Bohužel se zdálo, že nikoli – obsluha právě kasírovala jiného řidiče. A tak se obrátila zpátky k Hiclovi a zvýšila hlas. „Tohle je urážka na cti, pokud to nevíte! Jsou na to paragrafy. A jestli jste navíc spřažený s tím kritikem a všeobecně mě pomlouváte, zaděláváte si na problém. Protože já nejsem hej nebo počkej!“

„Jseš akorát tak nechutně sebejistá a potřebuješ srazit hřebínek! Jsem moc zvědavej, jak ti bude lepit u prdele, až k tobě přijdou ostrý hoši a naúčtujou ti výpalný!“ Hicl zdůraznil poslední slovo.

Rozhodně se nehodlala snížit na jeho úroveň, takže tykání důsledně ignorovala. „Vyhrožujete mi?“

„Ber to, jak chceš,“ odvětil spatra.

„Udám vás!“

„Za co? Nic jsem neřek, všechno popřu!“

V tom má bohužel pravdu, pomyslela si naštvaně. Nemám v ruce žádný důkaz a nikdo by mě nebral vážně. Ale taky se tím zakomplexovaným ubožákem nenechám zastrašovat!

Založila si ruce v bok. „Víte co? Trhněte si. S lidmi, jako jste vy, si já nemám co říct. A je pod mou úroveň s nimi vůbec ztrácet čas. Třeba se tou svou závistí udavte. Sbohem!“ Ukázala Hiclovi záda a svižně obešla regál. Oddechla si, když zjistila, že ji nepronásleduje – namísto dalších poznámek se zamračeně vydal k toaletám.

Spláchni se do záchodu, hajzle! Blesklo jí myslí, zatímco mířila k pokladně.

Ačkoli se celou dobu snažila držet emoce na uzdě, teď když byl nepříjemný výstup za ní, pocítila slabost. Otevřené pohrůžky s ní přece jen trochu zalomcovaly. Věděla, že je tomu zkostnatělému hospodskému trnem v oku - občas se u ní objevili prvoplánově nespokojení hosté, které tipovala na jeho vlaštovky. Snažili se vyvolávat scény a hlasitě kritizovali kvalitu pokrmů, přičemž často padla pochvala na Zlatý zvon. Jenže to byly drobnosti, se kterými se uměla vypořádat. Slova o výpalném ovšem způsobila, že se Lauře zježily chloupky na šíji.

Určitě to nemyslel vážně, přesvědčovala se. Je to stárnoucí hulvát, nic víc. Budu si na něj muset zvyknout, jiná možnost neexistuje. V zamyšlení si až se zpožděním uvědomila, že na ni už bůhvíjak dlouho mluví pokladní.

„Ano?“ zvedla oči připomínající náměsíčníka. „Promiňte, byla jsem trochu mimo…“

„Vykolejil vás ten chlap, co?“ pokývala žena chápavě hlavou. „Už jsem tam chtěla poslat vedoucího, přestávalo se mi to líbit.“

„Mrzí mě to,“ pokrčila Laura kajícně rameny. „Nemá mě zrovna v lásce.“

„Vy se přece nemusíte omlouvat.“ Pokladní se k Lauře naklonila o kousek blíž. „On vám jako vyhrožoval? Proč?“

„Takže jste to slyšela?“ svitla jí naděje. Svědek se vždycky hodí!

„No, něco málo jo – teda, když už to začalo bejt hlasitější. Fakt mluvil o výpalným, nepřeslechla jsem se?“

„Ne, sluch máte určitě v pořádku,“ odvětila Laura a kula železo, dokud bylo žhavé. „Mohla bych se zeptat na vaše jméno? Víte, kdybych potřebovala potvrdit, že mě tady ten člověk slovně napadal.“

„Pro mě za mě,“ pokrčila pokladní rameny. „Jsem Marcela Stará. Dneska už to příjmení bohužel pasuje ke skutečnýmu stavu,“ poukázala na vrásky ve své tváři.

Laura přešla poslední větu bez poznámky: ta žena totiž opravdu vypadala vyžile a vyvracet její tvrzení o pokročilém věku by vyznělo spíš ironicky. „Děkuju, jste hodná. Už vás nebudu zdržovat. Kolik to dělá?“ mrkla na kasu.

Paní Stará se zadívala za její záda – obchod zel prázdnotou. „Mě nezdržujete, ale vy už asi máte napilno. Nejdřív vás otravoval ten vypelichanej otrapa, a teď zase já.“

„To je v pořádku. Jen bych ráda vypadla dřív, než se vrátí ze záchodu.“

Konečně zaplatila a spěšně vyšla na vzduch. Koutkem oka zaznamenala, že Hicl opustil toalety právě ve chvíli, kdy se za ní zasouvaly skleněné dveře. Hurá, stihla jsem to! Oddechla si.

***

„Ahoj, Vašku!“ promluvila Laura do telefonu. „Potřebuješ další dobrou radu?“ pousmála se a odjela na otočné židli od pracovního stolu k oknu. Po střetu s Hiclem bylo příjemné poslouchat přátelský hlas.

„Tentokrát naštěstí ne. Mám pro tebe zboží – můžu tu zeleninu do Ráje dovízt hned? Pojedu okolo.“

„Určitě, to bude super!“

„Takže domluvený, sedám do auta a frčím!“

„Doufám, že dneska si se mnou oběd dáš?“

„Spíš jenom kafe, musím zas letět o dům dál.“

„Aby ti u zadku nenarostla vrtule,“ zafuněla a odložila mobil. Bohudíky za přátele! Vždycky člověku dokážou vlít do žil potřebnou energii a pomůžou zapomenout na protivy, kteří se mu snaží znepříjemnit život, řekla si. Pak vrátila prsty na klávesnici a pokračovala v rozdělané k práci.

Vašek dorazil za necelou půlhodinu - v Lauřině kanceláři se objevil poté, co od něj kuchař převzal bedýnky a potvrdil dodací list. „Jdu nám jenom pro presso,“ uvítala ho, jakmile strčil hlavu do dveří. „Ne, abys mi mezitím utekl!“

„Rozkaz,“ zasmál se a svižně vkročil dovnitř. Laura požádala servírku o dvě kávy a zavřela za návštěvou dveře. „Takže jsi splatil dluh?“ zamrkala na Vaška, který se právě spustil do křesla v rohu místnosti.

„Prosím tě, těch pár kousků zelenýho chrastí,“ mávl rukou. „Ale aspoň už se necejtím tak blbě.“

Rozhodla se načaté téma opustit. „A jak jsi dopadl u architekta?“

„Je velkej pedant, a to je fajn. Snaží se, aby všechno bylo perfektní – já bych takový detaily, jaký vidí on, ani nepostřehl.“

„Což byl taky důvod, proč sis ho najal, ne? Nic ve zlém, ale znáš se. Estetické cítění tě obešlo širokým obloukem a nebýt mě, tak dneska nosíš k obleku pruhovaný pulovr a sandály.“

„No tak to prrr!“ zamával rukama ve vzduchu. „U mě v žádným případě nejde o nedostatek vkusu! Jenom chci bejt originální.“

„Tak proč v sobě tu originalitu potlačuješ?“ zeptala se slaďoučkým hlasem a významně obhlédla klasické džínsy a šedé tričko, které měl na sobě.

„To ne já!“ bránil se pohotově. „Ale vy ženský jste se prostě rozhodly, že ji zadusíte. Než abych se dohadoval, radši sklopím uši a oblíknu si to, co se líbí vám.“

„Teď žvaníš a žvaníš a žvaníš. Jsi totiž jedině rád, když za tebe oblečení vybere někdo jiný,“ ušklíbla se vědoucně. „A Míša má štěstí, dostala tě ode mě už jakž takž vychovaného.“

Vašek chtěl proti tomu prohlášení zaprotestovat, ale vtom se ozvalo zaklepání, a tak jen protočil panenky.

Servírka položila na stůl podnos se šálky a odplula zpátky do lokálu. Laura si přitáhla kávu. „No, ale to jsme odbočili. Takže interiér se rýsuje?“

„Jo, i když teď to tam ještě vypadá jako po výbuchu.“

„Klasika,“ přikývla. „A to neděláš kompletní přestavbu.“

„Bohudíky, na něco takovýho bych neměl nervy. Hlavně jsem rád, že budu mít brzy pohromadě všechny papíry - pobíhání po úřadech mě ničilo ze všeho nejvíc.“

„Taky jsem to nenáviděla. Zajímalo by mě, jestli ty stohy papíru, které jsem musela vyplnit a podepsat, skutečně někde skladují. Pokud ano, tak to musí být mega giga úložný prostor.“

„Jo. Hele, zdá se mi to, nebo jsi nějak rozmrzelá?“ proklál ji Vašek ostřížím zrakem.

Laura vzdychla – dalo se očekávat, že před ním vnitřní rozladění neskryje. „Zase jsem potkala toho pitomce Hicla,“ řekla po chvíli ticha. „Na benzince. Ten chlap je jako mor!“

„Pouštěl hrůzu?“

„Jo, a docela otevřeně. Víš, co mi řekl? Abych si dala pozor na ostré hochy, kteří po mně budou chtít výpalné!“

„Kašli na to. Jenom tak kecá, aby tě zastrašil. Netroufl by si - už vůbec ne potom, co si pustil pusu na špacír. Hned by bylo jasný, odkud vane vítr.“

„Já vím a myslím si totéž, ale ten člověk to podle mě nemá v hlavě v pořádku. Jsem tady deset měsíců a celou dobu dělá kůže! Dokonce si po dnešku myslím, že na mě tenkrát poslal toho kritika. Pamatuješ? Jak psal, že nemám žádné zkušenosti s gastro byznysem, bezhlavě otevírám podnik v místě, kde už je jiná zavedená restaurace, a že si zlámu vaz?“

„Na to nejde zapomenout, byl to hnusnej článek. Ale ten chlap jiný nepíše. Řekl bych, že pochválí jenom toho, kdo mu nahraje malou domů. Sice má kupodivu slušnej vliv na veřejný mínění, ale kvůli jeho výplodům ti sem lidi chodit nepřestanou. A jestli ho poslal Hicl? To máš beztak jedno.“

Zachmuřeně pokývala hlavou. „Asi jo. Ale popravdě mě ten starý čert deptá. Ještě, aby mi sem nasadil krysy nebo tak něco! Já skoro věřím, že se neštítí ničeho.“

„Ber to z jiný stránky. Už jsi tady dost dlouho a zatím se o nic většího nepokusil. Nejspíš jenom tak štěká, takovejch blbečků máš na každým rohu plno. Na opravdovou akci nemaj odvahu.“

„Jenom aby.“

„Nekousl tě náhodou pavouk?“ Vašek se k Lauře naklonil o kus blíž a špičkou ukazováku rozmasíroval kolmou vrásku, která jí vyskočila mezi obočím. „Normálně tak pesimistická nebejváš.“

„Kousl mě jenom ten hulvát - bohužel asi ve špatnou chvíli. Ale máš pravdu, nejspíš si to zbytečně beru. Ráj je právě teď středobod mého života a nerada bych, aby se s ním něco stalo.“

Vašek se spiklenecky zašklebil. „Nestane. A jestli chceš, stačí říct - půjdu a zbouchám Hicla do kuličky. Levej hák, pravej hák, pár dobře mířenejch ran na solar – a bude z něho beránek.“

„Tak o tom pochybuju!“ Rozesmála se: vnitřní napětí konečně trochu povolilo. „Ten by toho určitě využil ve svůj prospěch, kretén.“

„Dobře, tak ho ušetřím. Ale stejně,“ zvážněl pak. „Kdybys měla partnera, třeba by si tolik nevyskakoval…“

„Jenže žádného nemám,“ opáčila pragmaticky.

„Zatím. A řešení je jednoduchý - prostě se začni po nějakým vhodným exempláři z mužskejch řad poohlížet, no ne? Nechoděj ti sem snad jíst osamělí chlápci, kterejm chybí teplo domácího krbu?“

„Je to pravděpodobné, ale ve vlastních vodách lovit nebudu.“

„Já se z tebe pominu,“ zavzdychal teatrálně. „My dva si na tohle téma musíme vážně promluvit. Brzy!“ zvedl ukazovák. „Ale teď,“ omrkl čas na hodinkách, „už bohužel potřebuju jet. Díky za kafe, jako vždycky bylo výtečný!“

Vstal a laškovně jí rozcuchal vlasy. „A na toho starýho lotra se už vybodni, jasný?“

„No jo, co mi taky zbývá.“ Doprovodila Vaška ke dveřím, kde se rozloučili krátkým, ale vřelým objetím.

„Pa, lásko!“ poslal jí vzdušný polibek. V uličce mezi stoly hbitě uhnul přicházejícímu hostu, a pak zmizel ve vstupní chodbě.

***

Lauřin den se nečekaně protáhl – na poslední chvíli totiž zaskočila za servírku, kterou rozbolel zub tak urputně, že už nezabírala analgetika. Musela odjet rovnou na pohotovost.

Jelikož byl pátek, měla restaurace otevřeno do jedenácti, a několik hostů se zdrželo i po zavírací hodině. Laura je nevyháněla, pouze jim vystavila účet a počkala, až dopijí.

Jakmile za nimi zamkla, musela ještě spočítat tržbu. Usedla k jednomu ze stolů a pustila se do práce.

Rovnala bankovky, ťukala prstem do kalkulačky a zapisovala výsledná čísla do kolonek vytištěného formuláře. V jednu chvíli se spletla a s nespokojeným zamlaskáním provedla nový součet. „Jestli jsem to neměla nechat na ráno,“ zabručela.

A vtom se jí zmocnil podivný pocit. Jako by se náhle ochladilo a vzduch okolo ní zvláštně zhutněl. Lauřino srdce rozvibroval nejasný dojem, že v lokále není sama a na nahých pažích vyvstala husí kůže.

Hlasitě polkla a posbírala všechnu odvahu, aby se ohlédla přes rameno. Skoro plasticky přitom viděla siluetu cizího muže v kápi, stojícího s ostrou dýkou a vraženým úmyslem přímo za jejími zády. Dech ji začal štípat v plicích.

Přejela pozorným pohledem celou místnost, ale nespatřila jedinou známku, která by poukazovala na přítomnost dalšího člověka. Krev jí však i přesto tuhla v žilách a jemné vlasy na šíji stály v pozoru. Lauře se dokonce zdálo, že vidí obláčky páry srážející se před jejími ústy.

Ovládla ji třesavka a ona se mimoděk schoulila do klubíčka s dlaněmi položenými na ramenou. Co se to tady proboha děje?

Mozkem jí vířily zmatené myšlenky. Něco podobného už přece zažila...

A není to tak dávno!

Tři roky, plus mínus.

Ano! Vždyť… Přesně takové pocity s ní cloumaly tu noc, kdy…

… zemřela babička?!

Poplašeně se nadechla. Tohle je ale naprostá hloupost! Nejsem přece senzibil se schopnostmi vnímat duše zemřelých! Babička byla moje nejbližší příbuzná - člověk, který ke mně patřil tak, jako slunce k obloze! Nějaká emoční reakce přesahující normální zážitky se dala logicky očekávat.

A já už teď přece nemám žádného pokrevního příbuzného… Leda snad mámu? Jenže tu jsem de facto nikdy pořádně nepoznala! Opustila mě v kojeneckém věku. Není pravděpodobné, abych cítila něco tak silného v případě, že by snad taky odešla.

Prásk!

Rána se rozlehla prostorem, jako by Lauře nad hlavou vystřelila dělová koule. Leknutím nadskočila a poplašeně vykřikla.

„Ježíši!“ Zadrkotala zuby a zoufale se snažila najít ztracenou rovnováhu. Mrazivý chlad ji neopouštěl, stejně jako neomylná vnitřní jistota, že tohle není jenom tak. Něco se děje. Něco nadpřirozeného, a přece logického…

„Je tu někdo?“ zavolala do prázdna. Její hlas se odrazil od hladkých zdí. Přejela je očima, jednu po druhé. A pak to spatřila – holé místečko na stěně mezi dvěma okny, tam, kde běžně visel zarámovaný akvarel znázorňující zátiší s hroznovým vínem a karafou.

Průvan?

Ani náhodou, bleskla jí hlavou okamžitá odpověď. Ten obraz tam už měsíce drží jako židovská víra!

Laura obezřetně prokličkovala mezi stoly a zapátrala očima po podlaze. Dekorační předmět ležel opodál – kupodivu nepoškozený. Rovněž skoba ve zdi držela pevně. Zvedla obrázek ze země a zamyšleně ho potěžkala. Tohle skoro vypadá, jako by ho někdo sundal a odhodil, abych si toho všimla, napadlo ji.

A hned si vzpomněla na téměř totožnou situaci, která se odehrála v minulosti…

***

Seděla na gauči a právě se chystala odložit rozečtený román, když ji najednou ovanul nepřirozený chlad. Jako by snad vycházel z jejího nitra, nikoli zvenčí. Zneklidněla: ještě nikdy nic takového necítila a vůbec se jí to nelíbilo. Už jenom proto, že její duši najednou ovládl silný nepokoj.

Vzpamatuj se! Jsi unavená, přepracovaná, a hlavně rozčilená. Řešíš zradu muže, kterému jsi věřila - máš v sobě zmatek a možná na tebe i něco leze. Dej si horký čaj, a pak přetáhni peřinu přes hlavu! Nabádala se.

Jenže duševní pnutí trvalo dál, nezahnal ho ani šálek bylinného odvaru. Lauru prostoupil intenzivní pocit, že má společnost. Kupodivu se nebála, a to i přesto, že právě prožívané momenty v sobě nesly punc přízračnosti.

Dala se do ní zimnice - popadla fleecovou deku složenou v křesle a zabalila se do ní. Ani to však nepomohlo. Její krví jako by kolovaly krystalky ledu…

A pak periferně zaznamenala jakýsi pohyb. Svižně se otočila právě ve chvíli, kdy ze zdi sjela dřevěná polička. Stála na ní zarámovaná fotografie babičky plus pár drobností a knížek. Nyní ten kousek nábytku s tichým zaduněním přistál na koberci.

„Co to…“ vydechla nevěřícně a přistoupila ke stěně. Polici kupodivu nic nebylo a kromě prasklého skla, pod nímž se na Lauru usmívala babiččina tvář, se nerozbil ani žádný z dekoračních předmětů. A když prohlédla kovové háčky na zádech police, zjistila, že jsou naprosto v pořádku.

„To mě podrž,“ zakroutila hlavou.

Zcela mimoděk si při tom uvědomila, že podobné zážitky mohou přijít v okamžiku, kdy zemře velmi blízký člověk. S pohledem upřeným na rozbité sklo, které dělilo babiččin obličej na dvě poloviny, v ní hrklo. Byla v pokušení jí okamžitě zavolat, ale vzhledem k pokročilé hodině to nutkání potlačila. Hodinu po půlnoci byl telefonát krajně nevhodný. Napsala však babičce SMS, aby se co nejdříve ozvala – na zprávy totiž reagovala vždy a spolehlivě.

Jenže tentokrát tomu bylo jinak. Laura čekala na odpověď marně až do následného poledne, kdy už neměla stání. Omluvila se v práci a vedena zlou předtuchou vyrazila do rodného domku.

Babičku našla v ložnici – vypadala, jako když spí. Ve tváři jí seděl smířený, klidný výraz, avšak ruka, které se Laura dotkla, byla děsivě chladná.

Přivolaný lékař konstatoval smrt, která nastala patrně po srdeční příhodě a ve spánku. Podle jeho odhadu k tomu došlo někdy okolo jedné hodiny ranní…

***

„Bože,“ vydechla teď a odhodila obrázek, jako by pálil. „Tohle je bláznivé. A určitě to nic neznamená.“

Věnovala celou minutu hlubokému, soustředěnému dýchání. Nakonec s úlevou zjistila, že vnitřní neklid už přece jen zčásti povolil. Možná se sem vrací babiččin duch? Napadlo ji. Anebo jsem zkrátka příliš utahaná a patřím do postele. Docela jistě nedošlo k žádné tragédii a já bych se neměla znepokojovat. Pověsila obrázek zpátky na místo a zamířila ke stolu, na kterém ležely bankovky a kožená kasírka.

Tam však znovu znejistěla – vzpomněla si totiž na Bolera. Nepřihodilo se třeba něco na ranči? Nedávno dostala k dispozici heslo, přes které se mohla napojit na kamerový systém a zjistit, jak to aktuálně vypadá ve výběhu, stání či boxech. Nyní si však přidělený kód nedokázala vybavit – sestava alfanumerických znaků jí úplně vypadla z paměti. Možná kvůli předchozímu rozčilení nebo proto, že přístup používala teprve krátce. A sešitek, kde ho měla poznačený, u sebe bohužel neměla – zůstal doma.

Bylo jí jasné, že nevydrží čekat, až dorazí do svého bytu. Mrkla na hodinky. Bylo sice po půl dvanácté, ale Laura věděla, že Lukáš chodí spát pozdě. Mohla by mu zkusit napsat, no ne? Tím nic nezkazí.

Bez otálení popadla smartphone a vyťukala esemesku, v níž nejdříve ze všeho stručně vysvětlila, proč nevyužila kamer. Pak ho požádala o zprávu, zda je Bolero v pořádku. Aby v Lukášových očích nebyla za stíhačku nebo nenabyl dojmu, že mu nedůvěřuje, přidala poznámku, že ji zkrátka přepadl divný pocit.

Odpověď přišla obratem. „Ahoj, Lauro. Bolero je v naprosté pohodě, bez obav. Ráno se stavíš? L.“

Oddechla si. Hysterčím a úplně zbytečně, potřásla nad svým počínáním hlavou. Pak Lukášovi odepsala. „Mám to v plánu. A moc díky za info, už jsem klidná. Laura.“

Skousla si spodní ret a obhlédla rozdělanou práci, ale nakonec usoudila, že dnes se už nedokáže na nic soustředit. Ideální bude sbalit peníze i sebe a odjet domů, jelikož je evidentní, že potřebuje důkladný odpočinek.

A zatímco později za volantem zkracovala vzdálenost mezi restaurací a svým bytem, s lehkou sebeironií hodnotila své předchozí jednání. Já jsem vážně případ, kroutila nad sebou hlavou. Brzy mi bude šestatřicet a mám strach jenom o koně?

Ne, že by Bolera nepovažovala za plnohodnotného člena rodiny – v jejím případě vlastně jediného – ale kde jsou děti a manžel? Opravdu je nejvyšší čas s tím něco udělat!

Ovšem nikoli teď – v tuto chvíli je na řadě postel a aspoň šest hodin spánku.

KAPITOLA 3.

Nasadil si helmu, natáhl rukavice a obkročmo nasedl na nablýskanou hondu. Pokaždé si užíval chvíle, kdy pod sebou cítil sílu motoru a svištěl po silnici svobodný jako pták. Tuhle vášeň v sobě objevil v dobách, kdy se motorku učil řídit. Jeden čas ho od ní vzdálily zdravotní komplikace, kvůli kterým se musel krátkodobě vzdát řidičského průkazu, ale on doufal, že dnes jsou již definitivně minulostí. Koneckonců je už dlouho bez potíží a jeho stav se pravděpodobně stabilizoval.

Tak alespoň vyznívaly poslední lékařské zprávy z kontrol, které co půl roku svědomitě absolvoval. Vlastně měl dojem, že se obecně začal chovat jaksi zodpovědněji než kdy dřív. Ale to asi patří k životu.

Vyrazil od krajnice a odbočil na výpadovku – mířil sice domů, ale po pracovně nabitém dni se chtěl trochu projet. Jen tak, sám. Vyčistit si hlavu. Vůbec nezaregistroval, že se opodál rozsvítila světla zaparkovaného vozu, který se zvolna rozjel stejným směrem jako on.

Bezpečnou rychlostí zdolával kilometry a vychutnával si radost z jízdy. Nemyslel na nic důležitého, ani nechtěl. Právě teď potřeboval jen vypnout mozek, sledovat silnici před sebou a jet...

Brzy se ocitl na užší komunikaci lemované stromořadím, které pak vystřídal otevřený terén. Cesta se lehce kroutila a jeho bavilo vybírat zaoblené zatáčky. Až po delším čase si všiml vozidla, které se už nějakou drželo chvíli za ním. Nijak to však neřešil – zkrátka mají společnou cestu, co má být? Teprve, když se vůz přiblížil na necelý metr a ostré světlomety ho začaly nepříjemně oslňovat, znejistěl. Co ten člověk blbne?! Pomyslel si.

Lehce přibrzdil a sjel víc ke straně, aby autu uvolnil cestu. Možná mě chce jenom předjet a na úzké silnici si netroufá?

„Tak co je? Jeď, sakra!“ zahučel netrpělivě, když druhý řidič nezareagoval a tvrdohlavě mu visel na blatníku.

Nakonec to vzdal, přidal plyn a rozhodl se toho magora ignorovat. Přece si od něj nenechá zkazit závěr dne! Nejspíš jde o jednoho z těch šoférů, kteří špatně zvládají jízdu po setmění a tím pádem řídí jako ponocní. Nejlepší bude, když mu ujede.

Jenže zrychlením toho druhého patrně povzbudil – místo, aby zaostával, znovu mezi sebou a motocyklem zkrátil vzdálenost. A po chvilce se dokonce pustil do předjíždění.

Ježíši, ten to fakt nemá v hlavě v pořádku! Blesklo muži na motorce hlavou pár vteřin předtím, než si uvědomil, že na něj auto najíždí.

„Kurva!“ vyjekl a šlápl na brzdu - jen tak tak se udržel na silnici. Teď už si byl jistý, že narazil buď na opilce, nebo feťáka, který neví, co dělá. Až přijde první odbočka, setřesu ho, usmyslel si.

Nestačil však udělat vůbec nic – auto se opět nebezpečně přiblížilo a přinutilo ho uhnout stranou. Pneumatiky proklouzly na vrstvě štěrku a motorka zakolísala. Honem zrychlil, aby ji udržel ve vertikální poloze a vystřelil po asfaltu jako šíp.

Stejně tak jeho protivník – jak už nyní o cizím řidiči smýšlel. Vozidlo se za ním hnalo jako přízrak. V příští zákrutě vjelo do protisměru a opět se na něj nalepilo. Vmžiku šoférův úmysl pochopil, ale neměl na vybranou – musel řídítka stočit prudce doprava. Okolní svět se zhoupl a bezmála dvousetkilový stroj přeletěl hluboký příkop. Nebylo v lidských silách udržet se v sedadle - motorkář s krákoravým zaječením prosvištěl vzduchem a jako hadrový panák dopadl na hrubě pooranou hlínu.

Rytmické vrčení motoru najednou připomínalo zlověstný hukot smrtícího vodopádu.

Muž se v panice pokusil zorientovat, nedostal však šanci. Dokonce už nestačil ani naposledy nabrat vzduch do plic. Honda se překlopila na bok, vmáčkla tělo do černé půdy, rozlámala kosti a zdusila poslední pokusy o nádech...

Vůz, který havárii způsobil, zastavil u krajnice. Řidič neuspěchaně vystoupil, opřel se loktem o střechu a zacílil zrak do míst, kam motocykl dopadl. Po necelé minutě, kdy už zcela utichl rachot a krajinu opět přikrylo ticho, znovu usedl za volant a pokračoval v cestě.

***

Laura, oblečená do šedomodrých rajtek a jezdeckých holínek si právě připevňovala helmu, když někdo zavolal její jméno. Ohlédla se a zamhouřila oči proti slunci. Přes rozlehlé nádvoří u hlavní stáje, kde před chvílí osedlala Bolera, kráčel Lukáš – na hlavě mu jako obvykle seděl stetson.

„Ahoj!“ zamávala na něj. Pozvedl klobouk a usmál se.

„Dneska jsi tady brzy,“ prohodil.

„A to jsem myslela, že budu spát do devíti - včera jsem se dostala do postele dost pozdě. Jo, a omlouvám se, že jsem tě otravovala skoro o půlnoci.“

„V pohodě, nejsem velký spáč.“

„Vím. Jenom proto jsem to riskla a napsala ti. Teď už mám heslo ke kamerám pro jistotu uložené v mobilu.“

Zastrčil palce za opasek. „Což je rozumné, tyhle znaky se špatně pamatují. Můžu se zeptat, co se dělo? Kvůli čemu jsi měla špatný pocit?“

Lauře nepřipadalo ani trochu hloupé převyprávět Lukášovi podivnou večerní příhodu. Byl to zemitý člověk, který žil v lůně přírody a věřil v její zákonitosti. „Ani ti nevím, přišlo to zničehonic,“ řekla a začala hladit Bolerovu lesklou hřívu. „Byla jsem v restauraci po zavíračce, sama. A najednou se mi zdálo, že tam se mnou někdo nebo něco je. A do toho ze zdi zničehonic spadl obrázek.“

Pár okamžiků si ji s vážnou tváří přeměřoval. „Myslíš, že se u tebe zastavil někdo z onoho světa?“

„No, to právě nevím. Nikdy jsem vůči takovým věcem nebyla senzitivní, jestli mi rozumíš. Neumím vidět duchy. To jenom, když umřela babička… tak se mi zdálo, že se přišla rozloučit.“

„Tu restauraci jsi zařídila v jejím domku, že?“ Tou skutečností se Laura nikdy netajila a ti, kdo ji znali, věděli, že jí k vysněnému podnikání dopomohlo dědictví.

„Ano,“ potvrdila nyní.

„Třeba se na tebe občas přijde podívat?“ napadlo Lukáše. „Já v tyhle duchovní záležitosti docela věřím. Možná vycítila, že v něčem potřebuješ povzbudit, nebo ti přišla dát nějakou radu?“

„V tom případě mi asi chtěla sdělit, abych utopila zlost v láhvi vína,“ podotkla suše. „Mám za sebou střet s opravdovým blbcem a ještě pořád mě to žere.“

Lukášovi zacukaly koutky. „To mi musíš vysvětlit.“

Laura nejdřív objasnila, jaký motiv byl na zmíněném akvarelu, a pak mu stručně pověděla o problémech s Hiclem. „Víš, že by mě potěšilo, kdyby to bylo tak, jak říkáš?“ dodala nakonec. „Babiččina ducha se nebojím, ale u těch druhých už si tak jistá nejsem.“

S tím Lukáš souhlasil. „Jo, v téhle oblasti je zapotřebí jistá obezřetnost. Existence zlých sil je totiž prokázaná, na tohle téma jsem toho hodně přečetl. Bylo ti nepříjemně, nebo spíš jen zvláštně?“

Zamyslela se. „Nepříjemné to nebylo. Spíš šlo o rozechvění, ale neměla jsem strach. Nebyla v tom panika nebo tak něco.“

„Intuice by ti napověděla, kdyby šlo o nějakou špatnou mocnost. Ta se v těchto ohledech nemýlí. Kdyby sis o tom někdy chtěla popovídat víc, můžeme hodit řeč, hm?“ Dotkl se špičkou prstu krempy klobouku a posunul ho o kousek výš.

„Moc ráda, když vyjde čas,“ souhlasila. „A jak se máš ty?“ obrátila list, protože nechtěla, aby sobecky řešili jenom její problémy. Lukáš Haken se před nedávnem rozvedl a následně musel projít zdlouhavým majetkovým vyrovnáním. Soud se táhl celé měsíce, takže ta záležitost nikomu na ranči neušla.

„Nestěžuju si. Konečně mám za sebou všechny úřední tahanice a jsem svobodný. Samozřejmě taky patřičně oškubaný,“ zasmál se.

I Laura zvlnila koutky úst. „Jak vidno, manželství je nejistá instituce - psí knížka má své výhody. Zvlášť v období rozchodu, což můžu potvrdit z vlastní zkušenosti.“

„Jen málokdo se dokáže rozejít s grácií a zachovat s bývalým partnerem přátelství. Vy s Vaškem jste přírodní úkaz,“ prohodil s uznalým výrazem. Jejich příběh byl také veřejným tajemstvím. Ranč fungoval jako mikrosvět, ve kterém před druhými nikdo nic neskrýval.

„Jsem za to vděčná,“ přikývla. „Vždycky je o konkrétních lidech, jak k rozchodu přistoupí. Já nemám ve zvyku hystericky ječet a posílat druhé do horoucích pekel a Vašek je prostě pohodář. Vyřešili jsme to s rozumem.“

„Kdybych ti to nepřál, tak blednu závistí, protože v mém případě se o rozumu mluvit nedalo – a to zametám i před vlastním prahem. Když jsem zjistil, že má Alena jiného, v klidu jsem fakt nezůstal. Náš vztah už sice byl dost nalomený, ale stejně. Chlap je nerad za paroháče, v tom jsme asi všichni stejně ješitní.“

„Nic mi do toho není, ale Alena to tady asi moc nemilovala. Nebo se pletu?“ Lukášova manželka se na ranči ukázala pouze výjimečně a obvykle zase rychle zmizela. Naposledy se přijela podívat, když začal její tehdy ještě manžel stavět srub z kulatiny, který se mu nakonec stal novým domovem. Společný dům zůstal po rozvodu Aleně.

„Nepleteš. Je spíš městský typ a já vlastně nechápu, jak je možné, že jsme spolu vydrželi tak dlouho…“ Chystal se říct ještě něco, ale vtom ho přerušil hlas jedné z trenérek, která k nim spěšně klusala po vyschlé zemině.

„Luky!“ volala naléhavě. „Prosím tě, poběž za mnou! Dva maníci se u boxů hádají, kterej patří kterýmu… jestli něco neuděláš, tak se za chvíli pobijou, ale doopravdy!“

Lukáš obrátil oči v sloup. „Rvačka? Něco takového bych čekal spíš u tebe v restauraci, než tady na ranči!“

„No dovol, já mám slušný podnik! Žádnou třetí cenovou, kde se lidi po osmém pivu běžně mlátí půllitry po hlavách,“ ohradila se se smíchem.

„Hééééj! Luky, tak děleeej!“ křikla znovu dívka a aby svá slova zdůraznila, máchla pažemi ve vzduchu.

„Už jdu!“ houkl přes rameno, a pak se ještě otočil k Lauře. „Tak příjemnou projížďku... Rád jsem tě viděl.“

„Já tebe taky.“ Dívala se za ním, jak svižně odchází – měl pružný krok a rovná, dlouhá záda. Připomínal kovboje: kloboukem počínaje, koženými holínkami konče. Tělo měl vysportované a pevné, rozhodně přitažlivé. Kdoví, dumala, jestli už si za Alenu našel náhradu? Bylo to víc než pravděpodobné. Jednak vypadal dobře a navíc se často pohyboval ve společnosti mladých žen. Ať už šlo o členky stáje nebo ty, které se na ranči učily jezdit, případně tu měly ustájené koně.

Ale co je mi vlastně po jeho soukromí? Pokárala se vzápětí za své úvahy.

A proč by tě nemělo zajímat? Jsi svobodná, takže chceš logicky vědět, jestli jsou ve tvém okolí nějací volní a přijatelní muži, no ne? Zareagoval pohotově Lauřin vnitřní hlas.

Ach jo, povzdechla tiše. Ještě abych začala nahánět chlapy! Pak už ale popadla uzdu a promluvila k Bolerovi. „Tak pojď, kamaráde,“ vyzvala ho. „Hezky se proběhneme.“

Kůň spokojeně zafuněl a hrábl podkovou do země. „Já vím, že jsi natěšený,“ poplácala ho po zádech a automaticky překontrolovala řemeny i udidlo. Ustrojení bylo v pořádku, a tak Bolera vyvedla z uzavřeného dvora.

Dnes ho chtěla vzít do volné přírody. Jízdárna byla v sobotu beztak plně obsazená a Bolero klus či cval po polích nebo v lese zbožňoval. Sotva se Laura vyšvihla do sedla a nasměrovala koně na cestičku mezi výběhy, radostně poskočil.

Společně si užívali čerstvého vzduchu a slunce, které od samého rána hřálo skoro stejně jako na začátku léta. Chvíli vedla Bolera klusem, a pak ho zase pobídla k cvalu. Později zakotvili na palouku. Kůň se nadšeně pásl a Laura si lehla do trávy, aby mohla pozorovat plynoucí oblaka. Dopoledne uteklo rychle, a když se vrátili na ranč, bylo téměř deset hodin.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Potemnělý ráj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.