Jan Bauer

Všude číhá smrt

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2011, 2012, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2011, 2012, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9259-2 (epub)

ISBN 978-80-243-9260-8 (mobi)

Kniha první

DÁREK PRO MISTRA KATA

I

Sojka poplašeně vzlétla a rozkřičela se na celý les, aby ohlásila příchod vetřelců. Jeli zamlklí na koních, kteří si občas hlučně odfrkli. Bylo jich dvanáct, stejně jako apoštolů na Staroměstském orloji, na tom úžasném a všemi obdivovaném stroji, který nedávno sestrojil hodinář Mikuláš z Kadaně s pomocí rad mistra Jana zvaného Šindel, učeného astronoma a lékaře. V čele průvodu jel korouhevník s černozlatým praporcem pražského arcibiskupství a hned za ním sám arcibiskup. Byl to ještě poměrně mladý, asi šestadvacetiletý muž štíhlé postavy a pohledné bezvousé tváře. Na hlavě měl temně červený kulatý klobouk a na sobě plášť téže barvy, který byl ozdoben zlatými liliemi. Ruce v bílých kožených rukavicích lehce svíraly koňskou uzdu. Nový pražský arcibiskup Zbyněk Zajíc z Házmburka připomínal spíše šlechtického hejska než významného církevního hodnostáře. Jeho vysoké postavení v kléru naznačoval pouze velký zlatý kříž, který mu visel na krku. Pravidelně formované rty se usmívaly, modré oči zářily spokojeností a z celého arcibiskupova chování vyzařovala radost z vlahého jarního dne.

Muž po jeho pravici se naopak tvářil zadumaně a dolů svěšené koutky úst a zkrabacené čelo svědčily o tom, že má starosti. Na mistra Zdeňka z Labouně, královského kaplana, notáře královské pokladny a rádce krále Václava IV., nebyl ani zdaleka tak příjemný pohled jako na jeho souseda. Byl podstatně starší než arcibiskup, měl menší zakulacenou postavu a kulatý obličej se dvěma bradami. Výrazná bradavice na nose a malé zapadlé oči mu rozhodně na kráse nepřidávaly. Také jeho oblečení mělo daleko k honosnosti, kterou se pyšnil oděv Zbyňka Zajíce. Královský kaplan si toho dne oblékl prostou černou sutanu a přes ni, protože bylo ještě poměrně chladno, šedý cestovní plášť. Hlavním důvodem jeho mrzutosti byl však sám arcibiskup. Mistr Zdeněk se sice smířil s tím, že byl při výběru nového muže do čela pražské arcidiecéze zjevně přeskočen, ale nemohl se smířit s chováním svého mladého nadřízeného. Ještě v Budějovicích ho prosil, aby se do Prahy vraceli přes královské město Vodňany, protože zdejší fara patřila mezi jeho četné prebendy a protože byl nejvyšší čas zkontrolovat, zda mu jeho střídník odvádí v pořádku všechny poplatky tak, jak to má být. Arcibiskup však kdoví proč tvrdohlavě trval na tom, že pojedou přes Veselí, Sezimovo Ústí a Benešov, takže mu nezbylo, než se podřídit.

Za touto tak rozdílnou dvojicí cválalo devět do plechu zakutých ozbrojenců, jen hledí svých přileb měli zvednuté a těžké meče zavěšené vedle sedel. Jak jeli po cestě mezi vzrostlými buky, často si měnili místa a první z nich, podle černozlatého chocholu patrně jejich velitel, občas předjel celou skupinu, zřejmě proto, aby se ujistil, zda je další cesta bezpečná. Pravda, za panování krále Václava to bývalo na zemských stezkách všelijaké. Lupičská cháska se rozmohla, na zboj se dávali nejen prostí sedláci, ale i drobní zemani, kterým zlodějské řemeslo vynášelo víc než jejich chudé dvorce, ba dokonce i někteří šlechtici, kteří hodili za hlavu svoji rytířskou čest.

Arcibiskup Zbyněk Zajíc měl sice zprávy, že zejména v lesích na jihu Čech se usídlilo hned několik lapkovských rot, ale byl mladý, poněkud lehkomyslný, a navíc měl pro strach uděláno. Jako každé nové koště, které – jak známo – dobře mete, bral povinnosti svého úřadu vážně, a proto se rozhodl postupně navštívit všechna významná místa své arcidiecéze.

Nejdřív zamířil na jih do Krumlova za panem Jindřichem z Rožmberka, nejmocnějším z českých šlechticů. A to nejen proto, aby s ním popil rakouské víno, ale také aby se seznámil se stavem výstavby zdejšího konventu minoritů a sousedního kláštera klarisek. S nelibostí však shledal, že se stavba vleče, řeholníci a řeholnice bydlí v nevyhovujícím provizoriu a na bohoslužby musí docházet do místního kostela svatého Jošta. Shodou okolností se kostel nacházel naproti místním lázním a lazebnice prý často bratrům minoritům dělaly nemravné návrhy a byly špatným příkladem pro sestry klarisky. Pan Jindřich však arcibiskupovi slíbil, že sáhne do truhlice a přispěje na stavbu klášterů větším množstvím stříbrných grošů.

Mnohem větší radost udělala arcibiskupovi návštěva nedalekého kláštera cisterciáků Zlatá Koruna. Od té doby, co tento zbožný konvent vypálil onen proklatý Vítkovec Záviš z Falkenštejna, vyrostl do ještě větší krásy, obzvlášť císař a král Karel blahé paměti na něj pamatoval, méně pak už jeho syn, nyní vládnoucí Václav. Klášteru patřilo v současné době rozlehlé panství s více než stovkou vsí, což Rožmberkové nesli dost nelibě, i když pan Jindřich se prý nyní vůči cisterciákům chová jako ten nejlepší soused.

V Budějovicích zase arcibiskup zamířil do dominikánského kláštera a s potěšením si prohlédl zdejší kostel Narození Panny Marie. Bratři dominikáni se mu rádi pochlubili, jak jim ho Mistr Vavřinec vyzdobil nádhernými freskami, mezi nimiž vynikalo vyobrazení svatého Kryštofa, jež bylo vysoké dobrých šest sáhů, což byla záležitost jinde zcela nevídaná. Zbyněk Zajíc s potěšením zjistil, že v klášteře vaří skvělé pivo, a se zdejším opatem rád vyprázdnil jistě tucet korbelů. Při vzpomínce na ten příjemný večer v Budějovicích se ještě teď musel v duchu usmát.

Cesta klesala dolů lesem k údolí Sázavy. Nad řekou se v chomáčích převalovala bílá mlha a okolní keře se pomalu obalovaly rašícími listy. Kopyta koní klouzala po mokrém spadaném listí a všude panovalo tak nezvyklé ticho, až velitel ozbrojeného doprovodu Heřman z Kolovrat předjel celý průvod, aby se sám znovu přesvědčil, zda jim nehrozí nějaké nebezpečí. Pátravě se zahleděl do mlhy před nimi, když tu korouhevník pustil praporec a bezmocně spadl ze svého koně.

„Lapkové!“ vzkřikl Heřman a tasil svůj meč. Jako na povel se ihned zformovali jeho ozbrojenci, aby ochránili arcibiskupa a královského kaplana. Další a další výstřely zasypávaly hlouček nyní již jen jedenácti jezdců. Vlastně už pouze deseti, protože Heřmana z Kolovrat si neznámý střelec z kuše vybral jako svůj druhý cíl. Ostatní naštěstí tak přesní nebyli a jejich šípy se zabodávaly do okolních stromů.

Zbyněk Zajíc hbitě sklouzl z koně, zvedl ze země Heřmanův meč, hrozivě s ním zamával a zařval na celý les: „Vylezte, vy zbabělci! Pojďte si to rozdat s pražským arcibiskupem!“

Mistr Zdeněk z Labouně se nestačil divit. Copak takhle se chová vysoký církevní hodnostář? Vždyť tady mává zbraní a řve na lesy jako nějaký sprostý lancknecht! Ale Zbyněk Zajíc z Házmburka, druhý syn předního českého šlechtice Viléma Zajíce z Házmburka, byl povahou především rytíř, jenž byl díky otcově nepříliš šťastnému rozhodnutí určen pro dráhu kněze. Proto se nyní choval tak, jak mu velela jeho přirozenost.

Však jeho chování přineslo také zcela nečekaný výsledek.

Z lesa proti nim vyjela skupina jezdců vedená hubeným chlapíkem ve stříbrné zbroji. Měl úzký obličej, dlouhé tmavohnědé rozcuchané vlasy, černé uhrančivé oči a na rtech pohrdavý úšklebek. Arcibiskup ho okamžitě odhadl na vůdce lapkovské roty, hbitě se vyhoupl do sedla a s mečem v ruce se proti němu neohroženě rozjel.

„Co si to dovoluješ, ty drzé lupičské hovado?“ křičel na něj a jeho hezký obličej celý zbrunátněl.

„Ach, promiňte, Vaše Eminence, netušili jsme, s kým máme tu čest,“ ušklíbl se vůdce lapků.

„Copak nepoznáš arcibiskupskou korouhev?“ osopil se na něj Zbyněk Zajíc.

„Eminence, nejsem vzdělán v barvách a erbech všech korouhevních pánů, ostatně ani nevím, proč bych je měl znát. Vy jste však vjeli do mých lesů a v takových případech musíte počítat s tím, že se vám to může vymstít.“

Arcibiskup jen žasl nad drzostí toho tmavovlasého chlapíka v drahém stříbrném brnění.

„Tvých lesů? Nevycházím z údivu. Pokud je mi známo, jsme v lesích urozeného pana Zdeňka Konopišťského ze Šternberka.“

„Ten pán se bojí vystrčit ze svého Šternberku nos. Celý kraj kolem Sázavy teď patří mně, Janu Zoulovi z Ostředka a na Dubé. Vezměte to, Vaše Eminence, laskavě na vědomí.“

Zbyněk Zajíc v té chvíli viděl rudě. Zamával mečem a vzkřikl:

„Na ně!“ Kromě mistra Zdeňka z Labouně se zbrojnoši rozjeli za svým velitelem. Ovšem namířené kuše lapkovské přesily je záhy zastavily. Jen arcibiskup si z nich nic nedělal, rozháněl se mečem na všechny strany a dojel až před samotného Zoula. „Rozdej si to se mnou, pokud si ovšem troufáš, ty darebáku!“

„Nenamáhejte si hlasivky, Eminence,“ napomenul ho vůdce lapkovské roty. Poté se rozpřáhl a jediným máchnutím svého meče vyrazil Zbyňku Zajíci zbraň z ruky. Pak popojel až těsně k němu a než se z toho pokoření arcibiskup vzpamatoval, strhl mu jeho zlatý kříž z krku. Pak s ním vítězně zamával nad hlavou a zvolal:

„Jedeme, chlapci!“

Lapkové zmizeli tak rychle, jak se objevili. Pokořenému arcibiskupovi zbyly jen oči pro pláč. Dusil se vztekem a klel tak, až se musel mistr Zdeněk z Labouně červenat a křižovat.

„Eminence, račte odpustit, ale takové řeči se nehodí do arcibiskupských úst,“ napomínal ho.

„Jsou to darebáci a já se jim pomstím!“ rozčiloval se Zbyněk Zajíc.

„Spíš myslete na ty naše dva mrtvé. Máme je vzít s sebou do Prahy?“ zajímal se jeden z ozbrojenců.

Arcibiskup jen přikývl. Vždyť Heřman z Kolovrat byl přece šlechtic, a už proto měl nárok na důstojný křesťanský pohřeb. Nemohli ho jen tak zahrabat venku pod stromem. A pak už se o velitele své stráže a korouhevníka nestaral. Až do Prahy soptil a prskal vzteky a jeho dobrá nálada, s níž odjížděl z Budějovic, byla ta tam.

II

Král Václav zalitoval, že opustil svůj oblíbený hrad Žebrák a vydal se do Prahy. Sotva se objevil v nově postaveném Královském dvoře u brány naproti svatému Ambroži, hned na něj dolehly všechny ty nepříjemné starosti, jež byly spojené s vládnutím a rozhodováním.

„Veličenstvo, přeje si s vámi mluvit Jeho Eminence,“ oznamoval mu už na nádvoří královský podkomoří Zikmund Huler.

„Co zase chce?!“ zavrčel král. Vyznělo to spíše jako zaklení než otázka. Podpořil jmenování Zbyňka Zajíce z Házmburka do čela pražské arcidiecéze, protože je mladý, dobře se s ním popíjí, no a navíc je ze starobylého a bohatého rodu. To pro něj bylo zárukou, že nebude do ničeho moc šťourat, bude si všímat jen církevních záležitostí a nebude dělat zbytečné potíže. A vida, sotva se trochu otřepal, už otravuje. Čert aby ho vzal! Snad si ten holobrádek nemyslí, že mu bude mluvit do panování. Jako by nestačilo, že mu do něj mluví jeho vykutálený bratříček Zikmund, bratránek Jošt a také ti nesnesitelní čeští páni.

„Řekni mu, že ho přijmu zítra před zasedáním královské rady.“

„Ale on s vámi chce mluvit hned!“

„Vyřiď mu, ať počká, než se převléknu,“ odsekl znechuceně král. Rozverná nálada, do které se dostal na včerejším lovu, byla pryč. Václav však nestačil ani dojít do svých komnat, když se chodbou rozlehlo hlasité volání: „Vaše Veličenstvo, věnujte mi chviličku!“ Otočil se a spatřil, jak k němu chvátá rozčilený arcibiskup, jemuž se chtěl vyhnout. Václav si odevzdaně povzdechl a otráveným hlasem se zeptal: „Co tak naléhavého vás ke mně žene, Eminence?“

„Čekám na vás už druhý den, Vaše Veličenstvo.“

„A mohl jste čekat i déle, kdybych se laskavě neuvolil a neodjel ze Žebráku.“

„Já vím,“ souhlasil Zbyněk Zajíc. „A přiznám se, že jen nerad vás obtěžuji. Domnívám se však, že tato záležitost nesnese odkladu.“

„Chce mne snad některý z těch dvou papežů, kteří se hádají o to, kdo z nich je opravdovějším nástupcem svatého Petra, vyobcovat z církve?“

„Bůh chraň, to ne,“ arcibiskup zvedl pravici, jako by chtěl králi požehnat. „Jde o něco jiného. Cesty po Čechách jsou velmi nebezpečné. Dokonce já sám jsem byl přepaden lapkovskou rotou, která mne potupně připravila o zlatý arcibiskupský kříž a zamordovala dva z mých mužů.“

Václav se zamračil, ačkoliv představa okradeného arcibiskupa ho spíše pobavila.

„Pojďte se mnou, Eminence. A ty,“ houkl král na Zikmunda Hulera, „pojď také!“

Zbyněk Zajíc si zjevně oddechl a pomyslel si, že teď vezme panovník věci do svých rukou. Netušil však, jak velmi se mýlí. Král mlčky došel až do hodovní síně, opláchl si ruce v míse, kterou mu podrželi dva asi patnáctiletí panoši, osušil si je kusem bílého plátna, pak se rozvalil v kůží potaženém křesle a mlčky pokynul arcibiskupovi, aby se posadil do křesla naproti. Ale Zbyněk Zajíc si to rázoval dlouhými kroky po síni sem a tam se skloněnou hlavou, jako by krále ani nevnímal, a kdyby mohl, metal by očima blesky. Zikmund Huler vyhodil oba panoše za dveře a teď před nimi stál, jako by je chtěl zaštítit vlastním, poněkud rozložitým tělem.

„Tak co od mého královského majestátu vlastně očekáváte, Eminence?“

„Že proti těm lapkům rázně zakročíte, Vaše Veličenstvo. Slyšel jsem, že váš otec, císař a král Karel blahé paměti, s vojskem osobně objížděl lapkovské hrady, dobýval je a ty peklu propadlé zlotřilce věšel na nejbližší stromy.“

„Ach, můj otec!“ zvolal Václav a přikývl. „Toho mám na talíři každou chvíli.“ Panovník se zašklebil a zavelel Hulerovi: „Hej, pomoz mi z těch bot, když už jsi tak vehementně odehnal mé dobré panoše.“

Poté před sebe natáhl pravou nohu, Zikmund Huler k němu přistoupil zády, uchopil královu jezdeckou škorni a nikoli bez námahy ji stáhl. Stejně pak krále zbavil i druhé škorně. Václav si pak odmotal z nohou onuce, postavil se bosý na kamennou dlažbu a spokojeně kroutil holými palci.

„Pánové, nemáte ponětí, jaké je to blaho, když člověk po celodenním rajtování na koni osvobodí své nohy.“

Arcibiskup pohlédl na královo počínání s lehkým úděsem v očích. Připadalo mu, že ho král vůbec neposlouchá. Copak takhle se chová český král a donedávna ještě král římský?

„Veličenstvo, rozuměl jste mi dobře? Uvědomujete si, že v mé osobě byla znevážena autorita pražského arcibiskupa?“ zeptal se.

„Kdo byl ten opovážlivec?“ zeptal se Václav, který se znovu uvelebil v křesle a na dlouhý jídelní stůl si natáhl bosé nohy.

„Říkal o sobě, že je Jan Zoul z Ostředka a na Dubé. Prý je pánem posázavských lesů.“

„Víš, o koho se jedná?“ zeptal se Václav a obrátil se na Hulera. Oslovený přikývl se slovy: „Jistý čas dokonce býval ve vašich službách, Veličenstvo. Ale prý mu teď loupení vynáší mnohem víc.“

„Chceš tím snad říct, že moji úředníci a dvořané jsou málo placeni? Královská pokladna je vybrána až do dna a ty máš ještě tu drzost tvrdit, že platím málo?“ Václav se rozhořčil a jeho obličej zbrunátněl.

„Já ne, to říkal ten Jan Zoul,“ bránil se Zikmund Huler.

„Kradete tady všichni, měl bych vás dát šmahem pověsit, jako to dělával můj otec s lapky!“ vztekal se král.

Podkomoří se zatvářil navýsost zkroušeně a Zbyňka Zajíce při pohledu na jeho tučný a úlisný obličej napadlo, že by to nebyl zase až tak špatný nápad. Zikmund Huler měl pověst bezohledného kořistníka, který si bere plnými hrstmi všude, kde je to jen trochu možné. Ani ostatní královi oblíbenci, jako jsou třeba Jíra z Roztok nebo Jan Čůch ze Zásady, na tom nejsou o mnoho lépe a ne nadarmo se jim mezi lidem přezdívá královské pijavice, pomyslel si Zbyněk Zajíc. Podkomoří však dobře znal svého panovníka a věděl, jak změnit tok jeho myšlenek. „Přejete si číši vína, Vaše Veličenstvo?“ zeptal se nečekaně. „Ihned přivolám číšníka!“

„To je jediný důvod, proč tě tady držím,“ povzdechl si už uklidněný Václav. „Totiž proto, že se staráš o to, abych netrpěl žízní. Od té doby, co se mne pokusili otrávit, trpím žízní často.“

Zbyněk Zajíc toho o případu, kdy se do královy číše dostal pomalu působící jed, mnoho nevěděl. Bavorský vévoda Fridrich, který byl královým hostem, tehdy na otravu dokonce zemřel. Vyptávat se na podrobnosti ale nechtěl. Zikmund Huler mezitím vzhledem ke své tloušťce náramně hbitě vyšel na chodbu, aby přivolal číšníka. Však také ihned za dveřmi stálo asi osm sloužících, kteří byli připraveni být králi po ruce, kdyby cokoli potřeboval.

„Jaké víno si dáte, Eminence?“ zadíval se Václav na Zbyňka Zajíce. „Mělnické? Nebo litoměřické? Mám tady také víno z Moravy od mého bratrance Jošta. Nebo snad raději uherské od mého nemilovaného bratra Zikmunda?“

„Jste velmi laskav, Výsosti,“ drmolil rozpačitě arcibiskup.

„Také si myslím,“ souhlasil Václav. „Jsem až příliš laskavý. A to je moje největší chyba. Všiml jste si, Eminence? Pohrozím podkomořímu katem, ale když se nabídne, že dá přinést víno, ihned si to rozmyslím. Tak to chodí v Čechách na královském dvoře. Není to hanba?“

„To si nemyslím,“ odvětil arcibiskup, který nevěděl, jak by se měl zachovat. Kdykoli si vzpomněl, jak byl oloupen a zesměšněn tím drzým lapkou, doutnal v něm vztek, ale tváří v tvář králi Václavovi nabýval pochybnosti o tom, zda právě král je tím pravým mužem, na kterého se měl se svými stížnostmi obrátit. Je slabý, třebaže mu nechybí vtip a jistá laskavost, pomyslel si. Jenže na panovníka je to zjevně trochu málo. „Jste příliš milosrdný, Veličenstvo. Jako duchovní bych měl říct, že je ve vás příliš mnoho křesťanské lásky k bližnímu.“

„To jste řekl moc hezky, Eminence. Vidím, že konečně máme arcibiskupa, který umí ocenit českého krále. S tím proklatým Jenštejnem jsem se tak dlouho hádal, až jsem ho musel vyhnat z Čech, Olbram ze Škvorce zase jen intrikoval a kul pikle, ale vy, třebaže jste tak mladý, se zdáte být tím správným mužem v čele arcidiecéze.“

„Děkuji za uznání, Veličenstvo.“ Zbyněk Zajíc se dvorně uklonil a měl pocit, že se mu po té chvále rozlila kolem hlavy svatozář. Jan Zoul z Ostředka a na Dubé byl pro tuto chvíli zapomenut. Však už také královský číšník přinesl džbánek litoměřického vína a rozlil ho do tří umně zdobených číší.

„Vzácní páni,“ král uchopil svůj pohár, „na zdraví Jeho Eminence pražského arcibiskupa.“

„Nechť Bůh žehná Českému království,“ dodal Zbyněk Zajíc a Huler po něm jen zamumlal: „Nechť mu žehná!“ Číše zacinkaly a lahodný mok začal klouzat do tří urozených a vzácných hrdel.

„Tak co vlastně chcete, Eminence, abych udělal s tím… Zoulem?“ zeptal se zcela nečekaně arcibiskupa král Václav po třetí vypité číši.

„Aha, málem bych zapomněl,“ uvědomil si Zbyněk Zajíc. Příjemná konverzace s králem mu vrátila dobrou náladu a uloupený zlatý kříž ho už tolik netrápil. Po Václavově poznámce v něm však znovu vzkypěl vztek.

„Je třeba dát mu za vyučenou. Kat by měl pro něj uplést pěknou oprátku.“

„Je to sice lapka, ale vladyckého rodu. Měl by být sťat mečem,“ namítl nesměle Zikmund Huler.

„Ty jsi ho znal?“ zeptal se náhle král. „Tvrdil jsi přece, že působil na mém dvoře.“

„Jenom zběžně. Však víte, Veličenstvo, co se tady potlouká lidí,“ snažil se celou záležitost zamluvit Huler.

„To máš pravdu,“ odvětil král a ušklíbl se. „Mám na mysli tu tvoji poznámku, kolik je zde zbytečných lidí. Skoro to vypadá, jako bys mne vybízel, abych snížil stavy svých úředníků a dvořanů. Dobrý nápad. Královská pokladna je stejně prázdná, tak nač tady potřebujeme tolik lidí, které ve skutečnosti ani nemůžeme zaplatit? Připrav mi návrh, koho propustíme. Mého služebnictva se to ovšem netýká.“

„A také služebnictva královny!“ ozval se ode dveří příjemný ženský hlas. Arcibiskup a podkomoří se hbitě otočili a uctivou poklonou pozdravili přicházející královnu Žofii. V její půvabné kulaté tváři, která byla lemována kadeřemi světlých vlasů, zářily jasně modré oči a na drobných ústech s plnými rty byl patrný pobavený úsměv. Na hlavě měla škrobený šlojíř, na sobě pak zelené šaty s širokými rukávy s módně třepenými okraji. Velký výstřih svůdně odhaloval její překrásná ňadra málem až po bradavky a na krku měla trojitý perlový náhrdelník. Zbyněk Zajíc při pohledu na královnu lehce zčervenal a v duchu začal přemýšlet, zda by si neměl dobrovolně uložit nějaký trest pokání. Však nikoliv nadarmo se praví v Lukášově evangeliu, že každý, kdo hledí na ženu s žádostí, již s ní zcizoložil ve svém srdci. Samozřejmě nic takového neřekl nahlas, jenom svůj obdivný pohled doprovodil slovy: „Vaší královské Výsosti to dnes opravdu mimořádně sluší.“

„Jenom dnes, Eminence?“ Královna doprovodila svou otázku svůdným úsměvem.

„Možná jsem se neobratně vyjádřil,“ dodal hned Zbyněk Zajíc, ale neopomněl to Žofii vrátit poznámkou: „Kdyby vás však viděl můj vzácný přítel mistr Jan Hus, mimochodem nový kazatel v Betlémské kapli na Starém Městě pražském, jistě by neváhal pokárat vás za příliš odvážný výstřih.“

„Myslíte?“ Královna sklopila oči, aby se podívala do zmíněného výstřihu, přičemž ho bezděčně ještě více prohloubila.

Hulerovi se z toho lehce zatočila hlava a arcibiskup už raději obrátil zrak jinam.

„Na toho vašeho kazatele se musím jít do Betlémské kaple někdy podívat,“ rozhodně prohlásila královna a zatvářila se tak nevinně jako sama Panna Maria. „Je pohledný?“

„U kazatele snad ani tolik nezáleží na jeho vzhledu jako spíše na umění promlouvat, formulovat myšlenky tak, aby posluchače zaujaly. A v tomto ohledu má mistr Jan Hus opravdu mimořádný talent. Jeho kázání vám, Veličenstvo, mohu jen vřele doporučit,“ opáčil na to Zbyněk Zajíc. „Však také v Betlémské kapli teď bývá pokaždé plno a všichni posluchači jsou doslova nadšeni. Myslím, že jsem udělal dobře, když jsem mistra Jana, a to navzdory jeho mládí, vybral za kazatele.“

Král poslouchal rozhovor své manželky s arcibiskupem bez valného zájmu a raději si hleděl své číše. Královnin výstřih, stejně jako ten nový kazatel v Betlémské kapli, ho příliš nevzrušovali.

Když už mu připadalo, že je nejvyšší čas změnit téma debaty, nečekaně prohlásil: „Eminence, o tom lapkovi si popovídáme zítra na královské radě. Přijďte ke mně hned po ranní mši.“

„Děkuji, Veličenstvo.“ Zbyněk Zajíc se směrem k Václavovi lehce uklonil, vzápětí se však otočil na postávajícího číšníka s kamennou tváří a zvolal: „Hej, synu, dolij mi číši! Nemohu přece u krále sedět nasucho.“

III

„Ctění pánové, vítám vás na dnešním zasedání královské rady a doufám, že se mi od vás dostane užitečných rad. Můj bratříček Zikmund trvá na tom, abychom se takto pravidelně scházeli, protože bez vaší pomoci prý promrhám lucemburské dědictví.“ Václav se ušklíbl a očima přelétl shromáždění českých pánů a prelátů, jako by chtěl zjistit, co na to říkají. Všichni přítomní však klopili zraky, jen pražský arcibiskup Zbyněk Zajíc z Házmburka hleděl přímo na panovníka, jako by očekával, že se nyní z jeho úst dozví nějaké nečekané moudro. Jenže nic takového král přednést nehodlal. Opět měl v ústech sucho a hlava mu po včerejší pitce ještě trochu třeštila. Při ranní modlitbě si však předsevzal, že se vína napije až po obědě, a zatím bylo teprve dopoledne. Kdyby nechal otevřít okno, ucítil by vůni čerstvě upečených chlebů, placek, koláčů a calt z četných pekáren a krámků v nedaleké Caletné ulici. Možná by však tuto lákavou vůni přebil zápach z koníren Královského dvora.

„Á, pan z Růže tady není, co?“ Václav postřehl, že mezi členy královské rady chybí jeden z nejmocnějších šlechticů Jindřich z Rožmberka. „Vždycky mívá nejvíc řečí, proti všemu protestuje, ale přijet do Prahy na zasedání, to ho ani nenapadne. Hej, pane z Bergova, nesvolává proti mně náhodou zase nějaký panský odboj? Vy byste to měl vědět!“

Ota z Bergova, donedávna nejvyšší pražský purkrabí, se královou jízlivou poznámkou nenechal vyvést z míry a jenom lhostejně pokrčil rameny. „Snad pan Jindřich churaví,“ usoudil. Pak se otočil k arcibiskupovi a otázal se ho: „Eminence, vy jste byl prý nedávno v Krumlově a s panem z Růže jste mluvil. Pozoroval jste na něm nějakou chorobu?“

Zbyněk Zajíc se rázem ocitl ve dvojím ohni. Věděl, že Jindřich z Rožmberka je zdráv jako rybička, jenže ho nechtěl před králem shodit. Však ho jistě bude někdy potřebovat. Vycházet dobře s Rožmberkem se vždycky vyplatí. Zároveň však arcibiskup nechtěl na zasedání královské rady lhát a dopouštět se tak vědomého hříchu. Proto jen v rozpacích rozhodil rukama a zamyšleně řekl:

„Ano, mluvil jsem nedávno s panem Jindřichem, na nic si sice nestěžoval, avšak nápadně pokašlával. Snad ho za tu dobu, co jsem odjel z Krumlova, nechytla horká nemoc. Ale když už mám slovo, musím královské radě něco velmi vážného sdělit.“

Arcibiskup si vzpomněl na své přepadení v posázavských lesích a vytušil, že právě teď je vhodná chvíle, aby s ním přítomné seznámil.

„Všichni víme, že zemské stezky v zemích Koruny české nejsou bezpečné. Rozmáhají se nám tady všelijaké lapkovské roty, různé tlupy pobertů, dokonce ani urozené osoby se s nimi neváhají zaplétat.“

„To je svatá pravda,“ přitakal nový nejvyšší purkrabí pražský a popravce Hradeckého a Chrudimského kraje Jan Krušina z Lichtenburka, zamračený vysoký muž se světle hnědou bradkou, který byl oblečen v modrém, stříbrnými nitěmi prošívaném kabátci.

„Když jsem onehdy putoval z Krumlova zpátky do Prahy, přepadla mě a můj doprovod rota jakéhosi Jana Zoula z Ostředka…,“ pokračoval Zbyněk Zajíc.

„Ach, ten zlosyn,“ povzdechl si hlasitě Zdeněk Konopišťský ze Šternberka. „Co nepravostí už napáchal!“

„Mluvil o vás, pane Zdeňku, prý se bojíte ze svého hradu vystrčit nos!“ Rozzlobený arcibiskup si neodpustil rýpnutí.

„Ten darebák si ale troufá!“ Zdeněk Konopišťský se teď rozlítil a zrudl v obličeji. „Však má na svědomí i život někdejšího nejvyššího pražského purkrabího, ctihodného pana Jindřicha Škopka z Dubé, jehož hradu Dubá se před časem zradou zmocnil. Je neodpustitelné, že jeho čin nebyl dosud potrestán.“

„Souhlasím s vaším rozhořčením, ale co chcete dělat?“ zeptal se Šternberka nejvyšší zemský písař Boček z Kunštátu a z Poděbrad, tlusťoučký pán s dobrosrdečnou tváří.

„Musíme přece svolat zemskou hotovost!“ rozčiloval se arcibiskup, který vycítil, že má ve Zdeňkovi ze Šternberka vlivného spojence.

„Kvůli jednomu lapkovi budeme svolávat zemskou hotovost?“ zapochyboval podkomoří Zikmund Huler.

„Nezapomeňte, pane podkomoří, že Zoul má teď malou armádu zlosynů, kteří jsou stejní jako on sám,“ ozval se Šternberk.

„Co se vám, Eminence, vlastně stalo?“ obrátil se Jan Krušina na arcibiskupa ani ne tak z upřímného zájmu, jako spíše proto, aby zabránil hrozící hádce.

„Ten Zoul, který by se měl smažit v pekle, nás u Sázavy přepadl a hanebně zamordoval dva mé muže, přičemž jedním z nich byl urozený Heřman z Kolovrat. Mě pak zesměšnil a sebral mi můj zlatý arcibiskupský kříž,“ vyprávěl Zbyněk Zajíc.

„Nic víc?“ podivil se královský komoří Jíra z Roztok.

„Tihle lapkové nikdy nikoho příliš nešetří, a když přepadnou kupce, seberou jim dočista všechno a nechají je jen ve spodním prádle napospas divé zvěři. To si můžete, Eminence, gratulovat, že jste z toho vyvázl tak lehce.“

„Veličenstvo,“ obrátil se přímo na krále nejvyšší dvorský sudí Boreš z Bečova a z Rýzmburka, který z titulu svého úřadu cítil povinnost zasáhnout. „Váš otec, císař a král Karel blahé paměti, by to tak nenechal!“

„Tak dost!“ rozlítil se Václav, jakmile uslyšel zmínku o svém otci. Takové narážky ho v poslední době dokázaly opravdu vytočit. Jako by slyšel svého bratra Zikmunda, jak mu vyčítá, že promrhává lucemburské dědictví. Co všechno Karel IV. dokázal a vytvořil, zatímco on, jeho nehodný syn, všechno zničí… „Jestli ještě uslyším jedinou zmínku o svém otci, tak ten, kdo ji vysloví, skončí v Bílé věži Pražského hradu. Pánové, já jsem váš král a nenechám se beztrestně urážet!“ zařval na celou síň.

„Ale já proti vám nic neřekl, Veličenstvo,“ zaprotestoval Boreš.

„Chtěl jste od nás rady, tak jsem radil.“

„Pane nejvyšší sudí,“ ozval se králův oblíbenec vyšehradský probošt Václav Králík z Buřenic, „volám vás k mírnosti a uvážlivosti. To, že zastáváte významný úřad, vás ještě neopravňuje k napadání Jeho královského Veličenstva.“

„Jakápak mírnost a uvážlivost, když si ten zlosyn Zoul dělá, co chce, zatímco my tomu jen přihlížíme?“ ozval se Zdeněk ze Šternberka.

„A proč vy, pane Zdeňku, neshromáždíte svůj zbrojný lid a toho Zoula nechytíte sám? Řádí přece hlavně na vašem panství!“ namítl Zikmund Huler.

„Pane podkomoří, vám se to radí, ale já nemám tolik zbrojnošů, abych mohl obléhat všechny hrady toho darebáka Zoula. Vždyť v řadách těch lapků jsou, jak připomněla Jeho Eminence arcibiskup pražský, i osoby urozené. Přitom o příslušnosti leckterých šlechticů a rytířů k lapkům ani nevíte. Ve dne s nimi hodujete a v noci vás přijdou vyloupit a podříznout.“

„Strašné pomyšlení,“ souhlasil Jan Krušina a tázavě se přitom podíval na krále. Na rozdíl od Oty z Bergova, který si v úřadu nejvyššího pražského purkrabího dělal, co chtěl, však také patřil k těm pánům, kteří před časem Václava IV. zajali, a snažil se ve všem dbát na stanovisko panovníka. Nebyl to zrovna taktický postup, protože krále každá starost obtěžovala a nesnášel, když se ho stále někdo na něco ptal a chtěl po něm, aby rozhodl. Panovník nejraději nechával věcem volný průběh a řídil se heslem „však ono to nějak dopadne“. Cožpak Bůh ve své všemocnosti všechno neřídí? A ten jistě řídí svět nejlépe, i když jeho záměry obyčejní smrtelníci občas nechápou.

„Co ode mne vlastně chcete?“ rozčílil se Václav. Jeho žízeň právě dostoupila vrcholu a jemu připadalo, že pokud nedostane číši vína, dozajista ihned vyschne na troud.

„Veličenstvo, svolejte královskou hotovost!“ ozval se arcibiskup.

„Ať je tedy po vašem,“ mávl král rukou. „Svolejte si ji sám a postavte se do jejího čela, Eminence. Pokud to ovšem svedete… Máte k tomu mé královské slovo a volnou ruku. Jestli chcete, dám vám to třeba písemně.“

Václav se netrpělivě zvedl z křesla a zamířil ke dveřím síně, následován ochotným Zikmundem Hulerem a proboštem Králíkem z Buřenic. „Pánové, děkuji vám za vaše náměty a končím zasedání královské rady.“ Poslední slova už panovník pronesl na chodbě.

Zbyněk Zajíc vstal také a překvapeně se rozhlížel po přítomných pánech. Ale ani nejvyšší pražský purkrabí Jan Krušina, poněkud uražený tím, že král nepověřil svoláním hotovosti jeho, ani Ota z Bergova, ba ani Boreš z Bečova a z Rýzmburka či Boček z Kunštátu a z Poděbrad nejevili sebemenší zájem radit se s ním o svolání královské hotovosti. Jen Zdeněk Konopišťský ze Šternberka, který měl s Janem Zoulem své špatné zkušenosti, přistoupil k arcibiskupovi a prohlásil: „Vaše Eminence, s mou pomocí můžete počítat.“ Zbyněk Zajíc na něj vděčně pohlédl. „Myslíte, že bude na tažení proti Zoulovi dostatek peněz?“ otázal se ho ve zjevných rozpacích.

„Měly by být, jinak nás ten grázl okrade všechny. Ale jestli chcete toho pravého muže na válku proti tomu arcilapkovi, mohu vám doporučit svého přítele Jakuba Protivu z Protivce.“

„Toho muže neznám, kdo je to?“ zeptal se arcibiskup.

„Býval jedním z osobních strážců císaře a krále Karla blahé paměti a nyní je rychtářem na Novém Městě pražském. Řeknu vám, Eminence, neznám statečnějšího a čestnějšího chlapíka, než je on. Jako šermíři se mu nikdo nevyrovná a je také skvělým pátračem a vyšetřovatelem. To on onehdy vypátral tu osobu, která králi nalila do číše vína jed, to on dopadl proslulého pražského rozparovače a také zlikvidoval nebezpečnou bandu obávaného lumpa Miloty Šilhavce. Jana Zoula už jednou málem chytil a má s ním nevyřízené účty. Domluvte se s ním!“

„Toho Jakuba Protivu musím poznat. Děkuji vám, pane ze Šternberka!“ Arcibiskupova tvář se rozjasnila a vzápětí již ve společnosti Zdeňka Konopišťského opustil Králův dvůr u brány proti svatému Ambroži.

IV

„Je zle, veliteli! V Jedové chýši se zase perou italští kameníci s místními chasníky,“ hlásil celý udýchaný biřic Mařík Polenda, sotva doběhl na rychtu.

„To jsi je nedokázal rozehnat?“ opáčil s plnými ústy nevzrušeně novoměstský rychtář Jakub Protiva z Protivce. Ten den se rozhodl obědvat doma a nelibě nesl, když byl z rodinné pohody vytržen, navíc právě uprostřed oběda.

„Vždyť se tam pere nejméně tucet chlapů,“ posteskl si Mařík.

„A tvá autorita novoměstského biřice na ně nezapůsobila?“

„Jsem rád, že jsem odtamtud vyvázl se zdravou kůží.“

„To jsou mi věci! Můj nejstatečnější muž dostal strach, takže tam musí zuřit přinejmenším bitva. Nestřílejí tam také z hrubých kusů?“ dobíral si ho rychtář.

Maříka Polendu jeho poznámka o střelbě z děl mírně řečeno nadzvedla. „Kdybyste to viděl, veliteli, tak byste u toho oběda jen tak klidně neseděl,“ prohlásil.

„Nedáš si s námi?“ otázal se rychtář a zamával mu před očima kuřecím stehýnkem. „Drahá choti,“ oslovil hned svou manželku,

„přines, prosím, talíř pro našeho chrabrého Maříka!“

Děti hned vykřikly nadšením, že jim oblíbený biřic, který jim občas nosil preclíky nebo perníčky, bude dělat společnost u stolu. Mařík Polenda však neměl stání.

„Mnohokrát děkuji za pozvání, veliteli. Velmi si toho vážím, ale tam v Jedové chýši je to opravdu vážné. Jestli hned nezasáhneme, budeme mít pár mrtvol.“

„Těch lumpů není žádná škoda,“ odmítl jeho obavy Jakub Protiva. „Stejně bychom s nimi mnoho nepořídili.“

„Jenže hostinský si pak přiběhne na radnici stěžovat, že jsme mu nechali vymlátit hospodu a bude chtít po purkmistrovi náhradu,“ namítl Mařík, který neodolal pohledu na voňavá pečená kuřátka a po delším váhání zasedl ke stolu.

„S čím kdo zachází, tím také schází,“ pronesl rychtář letitou moudrost. „Kdyby do své krčmy nepouštěl kdejakou chamraď, tak by se mu tam dnes nikdo nerval. Jen si vzpomeň, kolikrát jsme právě v Jedové chýši dopadli ty největší zlosyny. Častokrát jsme tam šli téměř najisto. Může se pak krčmář divit, když mu z jeho krčmy udělají ti darebáci kůlničku na dříví? Jen si teď klidně zakousni, ať ti pečínka nevystydne. Pak shromáždíme všechny biřice a vydáme se rozehnat tu šarvátku.“ S rychtářovými podřízenými byla ovšem potíž. V tom spěchu se podařilo dát dohromady jen malou skupinu, v níž kromě Jakuba Protivy a Maříka Polendy byli ještě Jaroslav Barbořin, Blažej a Flégr. Aby byli u Jedové chýše co nejdřív a aby měli u výtržníků větší autoritu, osedlali si pět koní a přehnali se Dobytčím trhem jako vítr, až volně tekoucí močůvka stříkala od kopyt koní.

„Hola, rychtáři, kam se tak ženete?“ volal na ně hostinský Přemek, jenž postával před svým Černým pivovarem. „Nezajdete raději na jedno pivo?“

Biřicům znělo jeho pozvání jako lákavý zpěv Sirén, povinnost strážců pořádku však měla tentokrát přednost. Projeli kolem Emauzského kláštera slovanských benediktinů – po levé ruce jim zůstal kostel svatého Antonína – a ocitli se v okrajové části Nového Města pražského, kde se mezi zahradami krčily ještě převážně roubené domky. Tady, kousek od kostela svatého Apolináře, stála neblaze proslulá krčma Jedová chýše, která byla starší než celé Nové Město a údajně pamatovala ještě dobu knížat z rodu Přemyslova. Jakub Protiva ve skrytu duše doufal, že rvačka vlašských kameníků s místními rošťáky vezme konec sama od sebe, ale jeho přání bylo marné. Až na jedno promáčknuté okno, které bylo beztak zakryté jen jakousi blánou, vypadala krčma zvenčí naprosto normálně. Sotva však Jakub vstoupil dovnitř, jen tak tak uhnul před letící stoličkou. A tak to schytal Mařík Polenda, který šel hned za ním. Naštěstí si ještě venku nasadil na hlavu železný klobouk, který náraz patřičně ztlumil, jako by předem tušil, co se může stát.

„Jménem královského rychtáře vás volám k pořádku!“ vzkřikl Protiva.

Odpovědí mu však byl jen neartikulovaný řev a rváči z obou stran pokračovali dál ve svém bohulibém díle.

„Pane rychtáři, pomoc!“ zasípal zpod převrženého stolu krčmář Marek.

„Hoši, osvoboďte ho,“ přikázal svým mužům Protiva a sám šel příkladem, když údery mečem naplocho začal bušit do nejbližších bojovníků.

Jaroslav Barbořin a Mařík Polenda začali muže svými silnými pažemi odtrhávat od sebe, jenže vlašští kameníci nebyli žádné pápěrky, ale pořádní chlapi, s nimiž bylo těžké pořízení. Na rozdíl od místních chasníků nebrali na rychtáře a jeho muže žádný ohled a pustili se do nich holemi, kusy rozbitého nábytku, ba dokonce i noži. Jakub věděl, že si musí vyhlédnout jejich předáka a dát mu přede všemi co proto, jinak si ti horkokrevní Vlaši nedají pokoj. Konečně ho v chumlu rváčů spatřil. Na Itala to byl vskutku pořádný kus chlapa s rameny širokými téměř jako vrata od stodoly. Na sobě měl kožený kabátec a bil se jen pěstmi; dýku naštěstí nechal ve stříbrem zdobené pochvě. Každá jeho rána dokázala spolehlivě uzemnit. Jakub se k němu prodral, a když mu chtěl Vlach – bez ohledu na jeho rychtářský medailon na krku – také zasadit ránu, přiložil mu obnažený meč k hrudi.

„Dotkni se mě a probodnu tě!“ křikl na něj výhrůžně. Předák kameníků se sice tvářil, jako by neuměl česky, ale Jakubovo gesto bylo i tak dostatečně výmluvné. Když ostatní muži viděli, že je jejich předák v ohrožení, chtěli se do Protivy pustit, ale biřici Blažej a Flégr je svými meči zastavili. Poskytli tak svému veliteli dostatek času, aby hromotluckého Vlacha chytil pod krkem a udeřil jeho hlavou o zeď. Teprve teď se kameník konečně uklidnil a kupodivu si vzpomněl i na svou znalost češtiny.

„My nevinní ubožáci jsme byli přepadeni!“ zvolal.

„A kým?“ zeptal se ho rychtář.

„Tady těmi okolo.“ Předák kameníků se rozhlédl kolem sebe.

„To je lež,“ ozval se zrzavý chlapík, kterého znal Protiva jako dřevaře Janka.

„Tak co se tady vlastně stalo?“

„Přišla sem bylinkářka Klára z podskalských lázní a tady Vittorio,“ Janek ukázal na předáka kameníků, „ji chtěl osahávat.“

Jakub si rázem vzpomněl na mimořádně půvabnou Kláru, která mu pomáhala při vyšetřování případu, který se týkal číše jedu, jež byla určena pro samotného krále. Sám si na ni kolikrát myslel, ale jako starý ženáč podobné hříšné myšlenky odháněl. Představa, že si na ni někdo troufal a obtěžoval ji, mu však vehnala krev do hlavy. Vztekle uchopil Vittoria pod krkem a zasyčel mu do tváře: „Bylo to tak?“

„Chtěl jsem si s ní jen zašpásovat. Ostatně nebyla proti!“

„Já ti dám zašpásovat!“ zavrčel rychtář. „Chlapci, svažte ho!“ křikl na své muže.

„A to zase ne!“ bránil se Vlach, ale Mařík Polenda, který byl o půl hlavy vyšší než on, ho jediným chvatem ohnul, zkroutil mu ruce za záda a biřic Blažej jej hbitě svázal.

„Otec opat si bude stěžovat,“ vrčel spoutaný Vittorio.

„Který opat?“ opáčil rychtář.

„Bonifác z kláštera na Karlově. Pracujeme na výzdobě jeho chrámu.“

„Bonifác z Volkenštejna? Ten si stěžovat nebude. Ostatně je mi zavázán,“ řekl Jakub a usmál se. „Odveďte toho lumpa do šatlavy na radnici. Však on už na skřipci kápne božskou!“

Vlach zpupně mlčel a očima kolem sebe metal blesky. Jeho krajanům a kolegům zjevně spadl hřebínek, dokonce biřicům ochotně pomáhali vyprostit krčmáře Marka zpod stolu.

„A co Klára?“ zajímal se rychtář.

„Naštěstí odtud utekla včas, sotva rvačka začala,“ vysvětloval dřevař Janek.

„Budeme ji muset předvolat a vyslechnout, aby nám řekla, jak to vlastně bylo.“

„Nebuďte na ni zlý, rychtáři, je to hodná holka,“ staral se tesařský tovaryš Štěpán, který měl ze rvačky s Italy pod okem pěkný monokl a z úst lehce krvácel po vyraženém zubu. Nemohl tušit, že Protiva má s Klárou poněkud jiné úmysly a že se už nyní na tu krásnou bylinkářku a lazebnici těší.

Když se krčma konečně vyprázdnila a hlavního viníka vlekli biřici Mařík Polenda a Blažej do městské šatlavy, napadlo Protivu, že by mohli celou tu nepříjemnost přece jen trochu spláchnout. Otočil se na Jaroslava Barbořina a Flégra a zeptal se jich: „Nedáme si pivo, chlapci? Myslím, že si jej zasloužíme.“

Krčmář zatím se dvěma pomocníky dával dohromady zbytky nábytku, aby si hosté vůbec měli kam sednout. Rychtářova objednávka ho náramně potěšila a kromě korbelů s pivem přinesl i talíř jelítek.

„To je pozornost podniku, pánové, jako poděkování za pomoc v nouzi nejvyšší.“

„Krčmáři, kdybyste nám měl pokaždé takhle děkovat, když tady rozháníme rvačku, tak byste přišel na buben. Vždyť taková mela je u vás týden co týden,“ smál se Jakub.

„Pánové, když já nevím, co mám dělat. To dělá ta špatná pověst krčmy.“

„A zkoušel jste ji nějak napravit?“ zajímal se Jaroslav Barbořin a cpal se jelítkem, až se mu dělaly boule za ušima.

„Představte si, že ano. Vzpomínáte si, že jsem tady míval na stolech ubrusy jako v nějaké panské hodovní síni?“

„Jen matně,“ ušklíbl se rychtář.

„Jenže když mí hosté uviděli ubrusy, rychle se z hospody vytratili. Prý je to na ně moc nóbl. Za celý boží týden jsem proto utržil jen pár mizerných grošíků a mohl jít po žebrotě. Tak jsem ty ubrusy zase sundal a hned jsem měl plno.“

„Zkrátka si musíte vybrat, buď plno a rvačky, nebo prázdno a žádná tržba, že?“ poznamenal biřic Flégr.

„Ty rvačky, pokud nepřerostou do malé bitvy jako dneska, nám jako ochráncům pořádku na Novém Městě až tolik nevadí,“ dal se do hovoru Jakub, kterému vypité pivo a chutné jelítko vrátily dobrou náladu. „Horší je, že se u vás scházívají nejrůznější týpci, kteří by měli buď hnít v žaláři, nebo se houpat na šibenici. Je zajímavé, že když potřebujeme dopadnout nějakého lapku, žháře nebo – nedej bože – mordýře, jdeme k vám do Jedové chýše v podstatě najisto.“

„Za to já nemohu, vzácní páni, to už jen ten název mé hospody tak přitahuje,“ hájil se krčmář Marek. „Možná víte, že se jí Jedová chýše říká už od dob krále Jana.“

„Ale ano, snad nás zase nechcete otravovat tou známou pohádkou o tom, že tady kdysi žila obávaná travička, od níž si prý jed na otrávení vlastní manželky objednával i královský podkomoří Jindřich z Lipé?“ povzdechl si Jaroslav Barbořin.

„Tak vy ten příběh znáte?“ Krčmář Marek zklamaně protáhl svůj tučný obličej. „Dovolím si vás ubezpečit, že to není žádná pohádka, ale pravda pravdoucí…“

„Povídali, že mu hráli,“ přerušil ho Jakub. „Raději nám, krčmáři, přines ještě pivo.“

A tak se stalo, že tři strážci pořádku na Novém Městě pražském opouštěli Jedovou chýši v mírně podnapilém stavu a přitom v tuze příjemné náladě. Až se jim chtělo zpívat, však se o to začal biřic Jaroslav Barbořin pokoušet, ale naštěstí ho rychtář okřikl.

„Měli bychom sem chodit častěji,“ zamyslel se Flégr. „Alespoň bychom měli všechny zločince pod kontrolou.“

Venku už bylo šero, když se snažili dostat do sedel svých koní. Ani přitom nepostřehli, že jim cestu vzhůru k Dobytčímu trhu zatarasili dva černě odění a zamračení jezdci. Jejich vážné tváře a mohutné meče u sedel nevěstily nic dobrého.

„Bůh s vámi, pánové,“ pozdravil jeden z jezdců a přísným hlasem, který byl zvyklý poroučet, se zeptal: „Který z vás je Jakub Protiva z Protivce, rychtář Nového Města pražského?“

Jakub popojel kupředu a schválně se na černě oděné jezdce hrubě obořil: „Což nepoznáváte rychtářský medailon na mé hrudi?“

„Nevšimli jsme si. Pane z Protivce, máte jet s námi do arcibiskupského paláce na Menší Město pražské.“

„Teď večer?“ podivil se Jakub, který rázem vystřízlivěl. „Copak mi Jeho Eminence pan arcibiskup chce?“

„Není mi známo,“ odvětil majitel hlasu, který byl zvyklý poroučet. „Ale doporučuji vám, abyste nás poslechl.“

Když to uslyšeli Jaroslav Barbořin a Flégr, ihned sáhli po svých mečích, ale Protiva je zadržel.

„Nebuďte tak hrr, chlapci, však mi arcibiskup jistě hlavu neutrhne. Jenom mě omluvte doma u manželky, že mám nějaké úřední jednání,“ řekl rychtář a připojil se ke dvěma černým jezdcům. Společně s nimi pak vyrazil směrem ke Starému Městu a ke Kamennému mostu přes Vltavu.

V

„Víno? Bílé nebo červené? Bude vám vyhovovat roudnické?“ Arcibiskup Zbyněk Zajíc z Házmburka překypoval ochotou, až se tomu Jakub Protiva sám divil. Copak mu asi chce ten chlapík v protějším křesle, který ničím nepřipomínal církevního hodnostáře? Podle honosného oděvu by ho odhadoval spíše na bohatého šlechtice, navíc ještě docela mladého. Měl vysokou postavu, příjemný, hladce oholený obličej s výbojně trčící bradou a novoměstského rychtáře si měřil svýma chytrýma modrýma očima. Příslušnost k duchovnímu stavu prozrazovala pouze vyholená tonzura na hlavě a kříž, bohatě posázený drahými kameny, který mu visel na krku. Jakub dumal, zda neudělal chybu, že mu nepolíbil nastavenou ruku a pouze ji stiskl, jako by potkal někoho sobě rovného. Zbyněk Zajíc se však k němu choval od počátku sice zdvořile, ale velmi neformálně, a proto neviděl důvod k nějaké přehnané poníženosti. Pohledem těkal od arcibiskupovy mladé tváře až po nástěnný koberec za ním, který znázorňoval klanění Tří králů. Zdálo se mu, že jeden z nich, Kašpar, je nápadně podobný Václavovi IV., ale možná mu to v mihotavém světle šesti svící v mohutném tepaném svícnu jenom tak připadalo.

„Děkuji, Eminence, je to od vás velmi laskavé,“ odpověděl pomalu Jakub. „Roudnické víno si dám rád.“

Během cesty z Nového Města pražského k arcibiskupskému paláci nedaleko vyústění Kamenného mostu stačil vystřízlivět, takže hlt vína rozhodně neodmítl.

Zbyněk Zajíc se otočil a na okounějícího sluhu, který přinesl kameninový džbánek a dvě číše z nazelenalého skla, křikl: „Díky, můžeš jít. A zavři za sebou zvenčí!“

Číšník se s úklonou odporoučel.

„Mohl by poslouchat, víte, pane z Protivce, a to bych tuze nerad. Naše jednání považujte zatím za přísně tajné. Vy z vlastních zkušeností jistě víte, co mám na mysli.“

Protiva jen přikývl. Arcibiskup vstal a sám rozlil víno ze džbánku do obou číší.

„Napijte se, snad vám bude chutnat. Je z mé vlastní arcibiskupské vinice.“

Jakub uchopil číši a podíval se do ní ve světle svící, jako by vínu kdovíjak rozuměl. Pak lehce usrkl, zamlaskal, jak to vídával u zkušených vinařů, a spokojeně se usmál. Ve skutečnosti mu bylo jedno, jestli pije víno, pivo nebo pálenku. Pití si vybíral podle příležitostí a nálady a neupřednostňoval ten či onen nápoj. Mnohem více než kvality roudnického vína ho v té chvíli zajímalo, co mu arcibiskup vlastně chce, když to má zůstat přísným tajemstvím.

Zbyněk Zajíc pozvedl svůj pohár a procítěně, jako by stál na kazatelně, pronesl: „Nechť se všemu našemu konání dostane požehnání od Boha Otce, Syna i Ducha svatého, jako se ho dostalo tomuto jiskřivému moku! Amen.“

Oba se napili. Protiva si utřel vousy a poznamenal: „Řekl jste to moc krásně, Eminence, jenom mi není jasné, proč jste mě sem pozval.“

„Hned vám to povím, pane z Protivce, jen vydržte! Jistě je vám známo jméno rytíře Jana Zoula z Ostředka a na Dubé…“

„Hradu Dubá se ovšem zmocnil zradou a bezohlednou vraždou jeho oprávněného majitele, urozeného pana Jindřicha Škopka z Dubé,“ zavrčel Jakub hlasem plným zášti.

„Ano, slyšel jsem o tom,“ souhlasil s ním arcibiskup a pozorně si rychtáře prohlížel. „Prý jste s tím Zoulem měl nějaký osobní konflikt…“

„Jednou jsem ho málem dopadl a jednou zase málem zajal on mne,“ řekl rychtář a ušklíbl se.

„Takže se dá říct, že jste staří známí…“ Arcibiskup se při těch slovech usmál.

„Eminence, já bych spíše použil jiné slovo…“

„No… nechme toho,“ mírnil rychtáře Zbyněk Zajíc. „I já jsem měl nedávno tu čest toho chlapíka osobně poznat.“

„Jak to?“ podivil se Jakub. „Snad si k vám nepřišel pro svaté přijímání?“

„Spíše pro nesvaté odebrání,“ zavrčel nenávistně arcibiskup.

„Přepadl mě a můj doprovod u Sázavy, zamordoval dva z mých lidí a oloupil mě o arcibiskupský zlatý kříž. Zesměšnil mě, chcete-li to tak nazvat, urazil představitele katolické církve a prvního muže pražské arcidiecéze. To je skoro to samé, jako kdyby přepadl samotného panovníka!“

Zbyněk Zajíc teď soptil hněvem a chrlil ze sebe slova, která by církevní hodnostář vyslovovat rozhodně neměl, přičemž nejmírnější z nich bylo „zkurvysyn“.

„Vidím, že se shodneme,“ řekl rychtář a pobaveně se usmál. „Ale proč jste se obrátil právě na mě? Jak jistě víte, tak do sázavských lesů moje pravomoc nesahá, ke starostem mi bohatě stačí Nové Město pražské.“

„Znáte ale urozeného pana Zdeňka Konopišťského ze Šternberka, ne?“ namítl arcibiskup.

Protiva rázem pochopil, odkud vítr vane. „Jistě. Mám dokonce tu čest nazývat ho svým přítelem.“

„Právě pan ze Šternberka mně vás, pane z Protivce, doporučil jako nejvhodnějšího muže pro lov na toho Zoula.“

„Říkáte lov? Jenže na Zoula a jeho lidi by bylo zapotřebí nejméně vojsko,“ namítl Jakub.

„To by snad neměl být problém,“ prohlásil arcibiskup a s neskrývanou pýchou v hlase dodal na vysvětlenou: „Jeho Veličenstvo král Václav mě pověřil svoláním královské hotovosti, která by skoncovala s řáděním lapků v lesích kolem řeky Sázavy.“

„Eminence, když budete mít vojsko, nač potom potřebujete mě?“

„Jsem přece arcibiskup, tedy církevní hodnostář, nikoli vojevůdce. A právě proto vás potřebuji.“

„Račte prominout, ale ani já nejsem žádný vojevůdce. Byl jsem jedním z osobních strážců císaře a krále Karla blahé paměti a nyní zastávám úřad novoměstského rychtáře. Žádnému vojsku jsem nikdy nevelel. Nevyznám se ve válečné strategii,“ bránil se Protiva.

„Pan ze Šternberka mi tvrdil, že nezná nikoho statečnějšího a čestnějšího, než jste vy,“ namítl Zbyněk Zajíc z Házmburka.

„Jeho názor mi úplně stačí, abych vás jmenoval svým rádcem a pobočníkem v chystaném tažení.“

„Eminence, vaše nabídka mi, stejně jako hodnocení pana Zdeňka ze Šternberka, sice nesmírně lichotí, ale…“

„Žádné ale, pane z Protivce. Máte s Janem Zoulem nevyřízené účty? Máte! A já vám nyní nabízím možnost, jak si tyto účty jednou provždy vyřídit. Z toho lapky spolu uděláme skvělý dárek pro mistra kata a v kraji kolem řeky Sázavy bude opět panovat mír a bezpečí.“

„Jenže co tomu řekne novoměstský purkmistr?“ chytal se Jakub stébla, protože se mu, upřímně řečeno, na žádné válečné tažení příliš nechtělo. Na druhou stranu si musel přiznat, že vypořádat se s tím drzým zlotřilcem, který mu zavraždil přítele Jindřicha Škopka, byl už dlouho jeho sen.

„O purkmistra se nestarejte. Však poslechne, až dostane příkaz od samotného krále. Takže si plácneme a napijeme se na to?“

„Chtěl bych si vzít jednoho svého muže,“ požádal ho ještě Jakub a myslel přitom na sobě oddaného a statečného biřice Maříka Polendu.

„Čím více statečných mužů, tím lépe,“ usmál se arcibiskup, pozvedl svou číši, lehce usrkl a zeptal se: „Máte nějakou představu o tom, jak bychom tu Zoulovu rotu měli rozprášit?“

„Obávám, že když na Zoula vytáhne vojsko, předem se ukryje na některém ze svých hradů. Oblehneme první, začneme ho dobývat, ale on tu buď nebude, nebo odtud včas uprchne na některý z dalších svých hradů. Takové tažení královské hotovosti se utajit nepodaří. Sotva vyjedeme z bran Prahy, bude o nás vědět každý a každý bude také znát účel naší výpravy. A mazaný Zoul si s námi začne hrát ne jako kočka s myší, ale jako mazaná myš s kočkou. Prostě nám vždycky včas zmizí. Být lapkou je výnosné řemeslo, a proto není divu, že se jím kdekdo přiživuje. Nejedná se jen o čeledíny ve vsích či krčmáře ze zájezdních hospod – ani leckterý šlechtic nepohrdne možností si loupením trochu přilepšit. A každý z nich bude usilovat o to, aby pomohl Zoulovi uniknout. Mimochodem… kolik mužů vás tehdy doprovázelo, když vás ten zlosyn se svými lidmi přepadl?“

„Deset ozbrojenců. Jel se mnou ještě královský kaplan mistr Zdeněk z Labouně,“ přiznal arcibiskup.

„Na vašich deset mužů si mohl Zoul klidně troufnout. Předpokládám, že měl s sebou asi tři desítky svých mužů, možná dokonce i méně. Využil momentu překvapení a v takovém případě si ani sebelépe vycvičený zbrojnoš někdy neví rady a je mrtvý dřív, než zjistí, odkud padla rána. Jenže na vojsko si Zoul netroufne. Bude nám stále unikat, protože bude rychlejší než my. Navíc mu kdekdo bude pomáhat. Lapkové jsou dnes oblíbení, lidé si o nich špitají, že berou bohatým a dávají chudým, ale ve skutečnosti berou všem. Jenže podobné pověsti jim nahrávají. Obyčejný chalupník, udřený sedlák či drvoštěp nemá rád vrchnost, ať už světskou či církevní. Vrchnost ho odírá daněmi, desátkami, nejrůznějšími poplatky. Lapka v jeho představách zase na oplátku odírá vrchnost, kdežto chalupníka nebo sedláka nechá být, vždyť co by mu taky mohl vzít, že?“

„Tím chcete, pane z Protivce, říct, že proti Zoulovi nemáme žádnou šanci?“ zamračil se arcibiskup, kterému se Jakubovy řeči vůbec nelíbily.

„Kdepak, to vůbec ne. Pokud je mi známo, má Zoul v držení dva hrady – Komorní hrádek a Dubou, navíc má dvě dobře opevněné tvrze Čejchanov a Ostředek. Nevím, jestli se jeho majetkové poměry od té doby nezměnily a jestli nezískal ještě nějaké nové sídlo. To nám musí zjistit pan Zdeněk Konopišťský ze Šternberka, protože je to v okruhu jeho panství. Ale samozřejmě opatrně, vždyť i mezi jeho lidmi mohou být nějací stoupenci, nebo dokonce tajní pomocníci toho Zoula. Teprve až budeme mít dostatek informací, můžeme vyrazit na vámi slibovaný lov.“

„A jak si takový lov představujete?“ zajímal se arcibiskup.

„Musíme prakticky současně oblehnout všechna Zoulova sídla.“

„Na to však bude potřeba spousta vojáků,“ namítl Zbyněk Zajíc.

„To už bude vaše starost, Eminence. Já se zatím spojím s panem Zdeňkem Konopišťským. Kdy jste s ním mluvil naposledy? Nebude náhodou ještě v Praze?“

„Ano, opravdu je stále ještě v Praze, dokonce bydlí nedaleko odtud, v hostinci U Saského dvora.“

„Dobře. I když je vaše víno, Eminence, opravdu skvělé a já bych se rád ještě zdržel, půjdu raději za panem Zdeňkem. Doufám, že patří k zasvěceným, takže si před ním nebudu muset hrát na tajemného muže.“

„Ne, to nemusíte, dbejte však na to, že zatím je náš plán pouze věcí nás tří.“

„Žádný strach, Eminence, nemusíte mi radit, požehnání na cestu mi ale dát můžete.“

Oba muži se na sebe usmáli. Za tu dobu, co spolu seděli, povídali si a popíjeli, mezi nimi přeskočila jiskra vzájemné sympatie. Teprve čas však ukáže, zda se nejedná pouze o dočasné spojenectví dvou osob, kterým obávaný lapka pije krev.

VI

Novoměstský purkmistr Hanuš Zlatník si nechápavě prohlížel listinu, která mu byla toho dne doručena. Popravdě řečeno jí vůbec nerozuměl. Jediné, co z ní pochopil, bylo to, že by měl dočasně uvolnit rychtáře Jakuba Protivu z Protivce a biřice Maříka Polendu ze služeb města. Prý mu to přikazuje Jeho Veličenstvo král Václav IV. A přitom je na listině podepsán Zbyněk Zajíc z Házmburka, arcibiskup pražský, a také je u ní zavěšena zlatá arcibiskupská pečeť.

„Rozumíš tomu, Jakube?“ zeptal se purkmistr a ukázal rychtáři listinu, kterou mu právě před chvílí přivezl jízdní posel, jenž byl oděn v červenobílém kabátci, tedy barvách krále.

Protiva se jen lehce pousmál a přikývl.

„Tak tobě je to jasné? To mě udivuje. Listina je sice psána jménem Jeho Veličenstva krále, ale podepsal ji arcibiskup, který mi nemá co přikazovat. Ať si komanduje svoje faráře, kaplany a jáhny! Na purkmistra je krátký, i když se ohání králem.“

„Tím chceš, Hanuši, říct, že mě nepustíš?“ zeptal se rychtář zpříma.

„To jsem přece neřekl,“ bránil se Hanuš Zlatník. „Jenom nevím, od koho ta listina je.“

„Přinesl ji přece královský posel, ne?“

„To ano,“ souhlasil purkmistr.

„No tak vidíš. Přece nebude královský posel vyřizovat poštu arcibiskupovi,“ namítl Jakub.

„To máš sice pravdu, ale…“

„Takže mě nepustíš?“

„Neříkám přece, že tě nepustím…,“ odvětil purkmistr, který se jako vždy snažil pečlivě volit slova. „Měli bychom však počkat až na vyjádření městské rady. Arcibiskup chce také biřice Maříka Polendu, no a kdo pak bude dbát o bezpečnost na Novém Městě pražském?“

Představa, že by o jeho uvolnění ze služby měli hlasovat konšelé, byla Protivovi krajně nepříjemná. V takovém případě by byl výsledek značně nejistý. Protože skutečný důvod arcibiskupovy žádosti prozradit nemohl, nezbylo mu než vyvinout na purkmistra trochu nátlak.

„Nemyslím si, že je dobrý nápad dát o mém a Maříkově uvolnění hlasovat. Představ si, Hanuši, co se stane, až se to arcibiskup dozví. Uvidíš, že hned poběží za králem, jehož jménem nechal tuto žádost sepsat,“ Jakub přitom zabodl prst do pergamenu se zlatou arcibiskupskou pečetí.

„No tak poběží – a co? Arcibiskup nám přece nemá co rozkazovat,“ namítl purkmistr.

„Ale co na to řekne král? Zvážil jsi to, Hanuši?“

„To máš pravdu,“ zamračil se purkmistr a rozpačitě se podrbal ve vlasech.

„Případné odmítnutí by se dalo vykládat jako rebelie proti králi,“ poznamenal výhrůžně rychtář.

„Nestraš, Jakube. Musím přece dbát také na bezpečnost na Novém Městě pražském. V tom mi Jeho Veličenstvo nemůže bránit.“

„Pamatuješ, Hanuši, jak část mých biřiců odtáhla s vojskem vévody Jana Zhořeleckého, králova bratra, do jižních Čech, když čeští páni zajali krále? Tehdy jsme se bez nich také museli obejít.“

„Dělám si starosti, jak to tady bez tebe zvládnu,“ posteskl si purkmistr. „Kdybych alespoň věděl, o co se jedná…“

„V tomto ohledu ti já ani Jeho Eminence arcibiskup nemůžeme nic říct.“

„No, co nadělám…,“ povzdechl si purkmistr, který se už pomalu smiřoval s rychtářovou nepřítomností. „Nezajdeme spolu alespoň na číši vína do mé hospody U Zlaté hvězdy? Mám tam dobré víno z košířské vinice.“

„Alespoň že není od toho staroměstského Folimana,“ usmál se Protiva. „Vinici má sice pěknou, ale ve sklepě jen samé kyselé patoky.“

„To je svatá pravda,“ souhlasil Hanuš Zlatník. „V mé hospodě ale na špatné víno nenarazíš.“

Purkmistr tajně doufal, že číše vína přece jen rozváže rychtáři jazyk, takže se konečně dozví, proč mají o Protivovy služby král a arcibiskup najednou takový zájem. Ve své ješitnosti totiž nemohl připustit, aby v jeho okolí existovalo nějaké tajemství, do něhož by nebyl zasvěcen. Však také s chutí sbíral nejrůznější drby a nikdy se neváhal zastavit třeba s obyčejnou trhovkyní, jen aby se dozvěděl, co se kde šustlo. Trhovkyně těšilo, když jejich steskům pozorně naslouchal sám novoměstský purkmistr, a Hanuš tak získával dokonalý přehled o dění ve městě, tedy informace, bez nichž by se na purkmistrovské židli nedokázal udržet tak dlouho.

Hostinec U Zlaté hvězdy, který byl vedle několika zlatnických dílen, košířského vinohradu a statku purkmistrovým majetkem, se nacházel ve výstavném dvoupatrovém domě na kraji Žitné ulice.

Z Novoměstské radnice to sem bylo, co by nadvakrát kamenem dohodil, a Hanuš Zlatník byl na tuto hospodu, která patřila k nejvyhlášenějším v celé Praze, náležitě pyšný. Rád sem chodil v doprovodu urozených osob, neboť sám šlechtický titul a s ním spojený erb postrádal a aristokratický doprovod zvyšoval jeho prestiž. Jakub Protiva z Protivce sice pocházel jen ze zemanského rodu, ale pořád na tom byl lépe než Hanuš, syn obyčejného klenotníka. Rychtář se navíc kdysi dobře znal s císařem a králem Karlem blahé paměti, vždyť mu dělal osobního strážce, což mu v očích obyčejných lidí, kteří rádi vzpomínali na staré dobré časy, dodávalo ještě větší autoritu.

Hostinský, sotva spatřil svého zaměstnavatele a Protivu, byl ztělesněná ochota.

„Zkusíme víno z mých košířských vinic,“ oznámil mu purkmistr a hned se zase obrátil k Jakubovi: „Uvidíš, že ti bude chutnat. Jsi samozřejmě můj host. Když o tebe mají arcibiskup i král takovým zájem, musím si tě považovat ještě víc. Nedáš si něco k snědku?“

„No… něco bych si vážně dal,“ řekl rychtář a pohladil si břicho.

Měl už pořádný hlad.

„Tak to já bych si dal také,“ ozval se jim za zády známý hlas.

„Zvlášť když to půjde na útratu ctihodného pana purkmistra.“

Františkánský mnich Blasius ani nečekal na pozvání a hned si přisedl ke stolu.

„Vy jste, otče, samozřejmě také zván,“ vlídně se usmál purkmistr, ke kterému se nedávno doneslo, že tento veselý kumpán je ve skutečnosti nevlastním bratrem mocného jihočeského velmože Jindřicha z Rožmberka. Sedět ve své hospodě hned se dvěma šlechtici, to se klenotnickému synkovi každý den jen tak nepoštěstí. Jenom mu vadilo, že se Blasius stále chová jako plebejec a o tom, že je levobočným dítětem rodu pánů z Růže, většinou zatvrzele mlčí.

„Co takhle nadívané kuřátko pečené na rožni?“ zasnil se františkán.

„Já mám dneska chuť na ryby,“ přisadil si rychtář, obrátil se na hostinského a zeptal se: „Uděláte mi štiku se slaninou?“

„Samozřejmě, pane rychtáři. Jak je ctěná libost.“

„A do nádivky do kuřete nezapomeňte přidat rozinky a šafrán,“ poučoval hostinského Blasius.

Purkmistrovi se zatím protáčely panenky nad tím, jak si ti dva vymýšlejí. Pokud jde o něj, spokojil se s obyčejnou klobáskou, ale Jakub a jeho přítel si neustále něco přidávali, jako by byli na hostině někde na hraběcím, nebo dokonce královském dvoře.

A on to pak bude muset všechno zaplatit jen proto, aby se dozvěděl, proč si vlastně arcibiskup s královým požehnáním žádá uvolnění rychtáře.

„Jakube, vážně nevíš, o co se jedná?“

„Nevím, co máš na mysli,“ odvětil Protiva, pohodlně se rozvalil na židli a lehce si říhnul.

„Co se děje?“ zajímal se Blasius, který o ničem nevěděl.

„Představte si, otče,“ začal mu vysvětlovat purkmistr, „že mi přišla žádost o dočasné uvolnění rychtáře Jakuba z jeho úřadu. A teď to nejzajímavější…,“ Hanuš Zlatník ztišil hlas. „Žádost podepsal pražský arcibiskup a prý tak učinil v zastoupení samotného krále Václava. Rozumíte tomu?“

„Jakube, ty se znáš s tím novým arcibiskupem?“ podivil se Blasius.

„Trochu,“ přiznal Protiva.

„A co ti chce?“

„To právě nesmím říct, pánové.“

„Ale já jsem přece purkmistr,“ namítl Hanuš.

„A já tvůj nejlepší přítel,“ dodal Blasius.

„Purkmistrovi ani nikomu jinému. Slíbil jsem, že budu mlčet. Nezlobte se, opravdu se nedá nic dělat.“

„Jedná se o nějaký nový případ? Jen si vzpomeň, jak jsem ti vždycky pomohl. Co ten uloupený poklad z kláštera na Karlově? A kdo tě dostal z vězení v Bílé věži, když jsme řešili případ podivného krvavého cejchu? To mám za všechno?“

„Je mi vážně líto, milý Blasie. A ty mi také odpusť, Hanuši. Raději se pojďme napít. To košířské víno je vážně dobré.“

Setrvali u pravidelně dolévaných číší celé odpoledne, dokud si ovíněný purkmistr nevzpomněl na svoji manželku, která mu jistě zase vyhubuje. Z věže nedalekého kostela svatého Štěpána už vyzváněli na večerní mši, a Hanuš Zlatník se proto spěšně loučil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všude číhá smrt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.