Tváře normalizace

Anna Janská (ed.)
a kolektiv

Edice N

Úvod

Velké projekty se rodí s velkým očekáváním, které často vystřídá potřeba přehodnotit, čeho se dosáhnout nedá a co je mimo dosah onoho očekávání. A tak i mnozí naši občané čekali mnoho od komunisty hlásané myšlenky spravedlivějšího světa, které po útrapách druhé světové války bylo snadné uvěřit. V roce 1989 už ale bylo zřejmé, že zcela selhala.

Ač dnes listopad vypadá jako historický fakt a datum v učebnici, v létě 1989 nebylo dané nic. Hrálo se o to, jakou část moci, komu a jak moc krvavě komunisté předají. Severně od Tater a Krkonoš už polosvobodné volby ovládlo polské hnutí Solidarita a vymohlo si post premiéra. Na jih od Dunaje Maďaři odstranili plot na hranici s Rakouskem a rehabilitovali vůdce protisovětského povstání z roku 1956 Imreho Nagye. V Rumunsku se blížil krvavý převrat. Kostky rudého domina padaly všude kolem Československa.

Tváře normalizace jsou pokusem podívat se s třicetiletým odstupem na svět očima někdejších opor režimu, aniž je tím chceme legitimizovat. Třicet let ale není mnoho, lidské myšlení se za jednu generaci příliš nezmění. Minulý režim není historie, je to „jen“ dřívější život. Život, který zasluhuje připomínání jeho pozapomenutých tváří, zvláště z doby, které se příliš laskavě říkalo gulášový komunismus. Z času, kdy se chalupařilo a jezdilo na vodu.

Karel Kryl ale radil nevěřit ostnatému drátu, byť se stokrát tvářil jako stonek růže. Vystihl to, podstata normalizačního režimu totiž povahu ostnatého drátu měla. Jen už nebyl nabitý elektřinou a postupně rezivěl, až se rozpadl úplně.

Pozvolná eroze a nedokonaná porážka možná ale přispěly k tomu, že se na rozdíl od německého nacismu v českých zemích neujal náhled, že je komunismus nepřijatelný. Že rudá hvězda je – na rozdíl od hákového kříže – pořád ještě společensky akceptovatelný symbol.

V této knize nechceme jako autoři (kteří konec komunismu zažili často jako děti) určovat, co si o tom myslet. To necháme na každém ze čtenářů. Pustili jsme se do práce s uměním a možnostmi novinářů, kterými jsme. Ve spolupráci s historiky a badateli jsme připravili seriál, který v Deníku N každý týden nasvěcoval portréty a osudy lidí, na nichž režim od roku 1969 stavěl svou moc. Nebo těch, kteří se stali výmluvnými symboly jeho praktik.

Vybrali jsme známá jména, která se mnohdy dokázala pružně přizpůsobit polistopadovým poměrům, i řadové „pěšáky“, jejichž osud stál spíše stranou pozornosti médií a veřejnosti, ať už pracovali pro Státní bezpečnost, působili u Pohraniční stráže, nebo byli tváří režimem podporované kultury.

Téma takzvané normalizace je dnes závažné i tím, že se o slovo v politice čím dál důrazněji hlásí lidé, jejichž postoj k demokratickému uspořádání naší země budí pochyby.

Premiér republiky, evidovaný ve svazcích StB, kritizuje, že lidé „někde chodí a něco říkají“. Když je dotázán, kterého atributu demokracie si váží nejvíce, odpovídá, že nerozumí otázce.

Prezident vydává za vzor stability a partnera velmoc, která vlastní obyvatele špehuje na každém kroku, boduje jejich užitečnost a zavírá je do koncentračních táborů.

Čeští komunisté drží u moci současnou vládu i hlasem poslance, který zasahoval proti demonstrantům s obuškem v ruce,

a namísto vyjádření lítosti brojí proti „demokratické žumpě“.

K Tvářím normalizace jsme přistoupili s pokorou a úmyslem provést čtenářky a čtenáře naším pokusem o lepší pochopení, do jakého režimu jsme se narodili. Před třiceti lety lidé v Československu dobře věděli, proč v tom režimu nechtěli žít. Bylo nám jasné, že uslyšíme výtky, že „jsme to nezažili“, tak co o tom můžeme říkat. Jenže to jediné, co můžeme dělat my i naše děti, je usilovat o to, abychom nezapomněli.

Pojďte zkusit nezapomenout s námi.

Jan Wirnitzer

Tváře normalizace vznikly za podpory Nadačního fondu nezávislé žurnalistiky. Za pomoc a cenné rady děkujeme především historikům Liboru Svobodovi a Petru Blažkovi, bez nichž by projekt nikdy nemohl vzniknout.

Miloš Jakeš

Dostal úkol, splnil ho a šel dál

Eliška Černá

Po sametové revoluci už nikdo nemusí na 1. máje vyrážet do ulic s úsměvem na rtech a mávátky, aby dobrovolně či povinně oslavil výkony pracujícího lidu.

Přesto se i třicet let od pádu minulého režimu několik tisíc lidí stále schází na pražském Výstavišti (či výjimečně na náměstí Jiřího z Poděbrad).

První mezi rovnými je s nimi vždy bývalý generální tajemník ústředního výboru KSČ Miloš Jakeš. Vážená návštěva, oddaný komunista a člověk, který přestože byl po „kontrarevoluci“, jak převrat zásadně označuje, ze strany vyhozen, je i dnes zcela oddaný myšlence kolektivní práce, socialistické ekonomiky a sociálních jistot. Vedle Marty Semelové bývá zlatým hřebem setkání.

Autoři této knihy se s Milošem Jakešem snažili spojit, ale nezastihli ho. Ve svém pražském bytě nebyl a sousedé apelovali, abychom dopřáli starému pánovi klid. Na dopis nereagoval. Později jsme se dozvěděli, že byl Miloš Jakeš o několik dní dříve hospitalizován a jeho stav je vážný. Rozhodli jsme se proto využít citace z jeho poslední vzpomínkové knihy Miloš Jakeš – Příběh komunisty (Česká citadela, 2019), která je psaná formou rozhovoru s Pavlem Pilným.

Život Miloše Jakeše je příběhem, jak se z chudého kluka z malé šumavské vesnice stal jen s minimálním přičiněním nejmocnější komunista v zemi, který byl odsouzen ke sledování pádu svého snu z nejvyšší možné pozice. Zároveň zrcadlí, jaké typy lidí komunistický režim ve svém posledním vývojovém stadiu vynášel k moci. Po desítkách let, během nichž ve společnosti udusil veškerou tvořivost, nápaditost a iniciativu, produkoval už jen bázlivé aparátčíky zcela nepřipravené na případné krize.

Při letmém nahlédnutí do jeho životopisu se může zdát, že životem proplouval ukázkově, po kádrovém žebříčku stoupal bez jediného škobrtnutí. Okresní organizace KSČ vystřídal za krajské, podílel se na kolektivizaci zemědělství, následovalo ministerstvo vnitra, vysoká stranická škola v Sovětském svazu, post předsedy revizní komise pak vyměnil za funkci generálního tajemníka strany. Vedl spořádaný život bez výstřelků, stejně tak i jeho rodina.

Zastavme se ale hned na začátku, u křestního jména. Byl to boj, který téměř vyhrál, nebýt zapomnětlivého řidiče a soudního procesu za vlastizradu.

„V rodném listu má napsáno Milouš, sám jsem jej viděl,“ potvrzuje historik a archivář Národního archivu Roman Štér, který se s bývalou špičkou komunistů několikrát setkal. Samotný Jakeš ale tvrdí, že mu rodiče dali jméno Miloš. Pro familiárnější podobu se rozhodl farář, který jej křtil.

„Jakeš mi říkal, že se snažil, aby v úředních dokumentech byla uvedena správná varianta jeho jména, tedy Miloš. Podle jeho vyprávění si jednou nestíhal vyměnit občanský průkaz, a tak poslal na úřad řidiče,“ pokračuje Štér. Řidič dostal rodný list a důsledné poučení, že má být v novém občanském průkazu uvedeno jméno Miloš. Zapomněl ale úředníkům zprávu vyřídit, a tak Miloš Jakeš oficiálně zůstal Miloušem. Na evidenčním štítku KSČ je navíc veden jako Miloslav. Že jde o bývalého generálního tajemníka ÚV KSČ, potvrzuje rodné číslo i datum 1. 6. 1945, kdy Jakeš vstoupil do Komunistické strany Československa.

Na nechtěné jméno a snahu o jeho nahrazení by se zapomnělo, nebýt žaloby za rozvracení republiky a vlastizradu, kdy při soudním předvolání předložil onen občanský průkaz. Tím se jeho křestní jméno dostalo na veřejnost. Přesto budeme v následujících řádcích respektovat celoživotní přání sedmadevadesátiletého politika, kterého přátelé oslovují Mildo.

Jakeš nasál zájem o komunistickou ideologii už v dětství od svého otce, který byl voličem strany již za první republiky a od mládí syna formoval svou politickou i kulturní činností. Mimo jiné i tím, že z jejich usedlosti v Českých Chalupách na Šumavě udělal společenské centrum. Zároveň na něj působila ekonomická situace rodiny. Dětství v bídných poměrech, péče o sourozence po smrti matky a nastupující hospodářská krize pro něj byly klíčovými momenty v další cestě životem.

„To víš, že jsme si toho všímali a vnímali tu nespravedlnost, a že to mělo vliv na utváření mého světonázoru, nemusím ani připomínat,“ popisuje v rozhovorové knize Miloš Jakeš – Příběh komunisty. Jeho přesvědčení o správnosti komunistické myšlenky vzrostlé z těchto okolností u něj bylo a dodnes je velice upřímné.

„Touha po kariéře u něj nebyla tak silná. Často nám říkal, že nechtěl jít do funkcí, ani do Prahy. Jeho manželka tehdy dokonce intervenovala na ústředním výboru KSČ. Součástí jeho celoživotní linie byl idealismus a snaha změnit svět, což bylo typické pro mladé lidi v době po druhé světové válce,“ vysvětluje historik Jiří Křesťan.

Jako aktivní mladý muž chtěl Jakeš kromě světového řádu změnit i svůj osud a vymanit se z rodinné chudoby. Když přišla nabídka od Tomáše Bati, ihned se přihlásil. Byla to paradoxně i výchova v Baťově škole práce ve Zlíně, kam nastoupil v roce 1937, co ho upevnilo v jeho smýšlení. Mladí muži se učili kolektivnímu vnímání, odpovědnosti, hospodárnosti, smyslu pro pořádek a odbornosti. Tam se také Miloš Jakeš vyučil elektrotechnikem a dostal první práci v Baťových gumárnách.

U Bati se seznámil i se svou budoucí ženou – stala se jí jeho první láska Květena Calábková. Soudružka, která mu byla v životě velkou oporou a o níž dodnes mluví s úctou a láskou.

Ve Zlíně se také přihlásil do Komunistické strany Československa. Začínal v okresních mládežnických organizacích, kde se během dvou let vyšvihl na pozici předsedy krajského výboru Svazu mládeže Zlínského (později Gottwaldovského) kraje. „Mým úkolem jako mladého komunisty bylo pracovat mezi mládeží a získávat mladé lidi k plnění úkolů ve znárodněné fabrice,“ vzpomíná v knize Jakeš.

Za dalších pět let, v roce 1952, byl pozdějším významným disidentem Ladislavem Lisem navržen na pozici tajemníka ÚV ČSM pro ideologii, kulturu a mezinárodní vztahy. Do Prahy odejít nechtěl, stranická kázeň mu ale nedovolila odmítnout.

„Vždycky dostal úkol, splnil ho a šel dál. Byl disciplinovaný straník a postaral se o to, co strana řekla, i přes to, že mu to nevyhovovalo a trpěla tím rodina,“ komentuje jeho vzorový kariérní posun Křesťan.

Strana ho za jeho loajalitu a oběti odměňovala. V roce 1955 byl vyslán na tříletá studia na Vysokou školu stranickou při ÚV KSSS do Moskvy. Studoval zde s Dubčekem a dalšími později významnými straníky z celého světa. Titul doktora sociálně-politických věd s červeným diplomem mu v budoucí kariéře dodal na vážnosti.

V Jakešově kariéře jsou tři zlomové události. První z nich bylo zpočátku nevlivné působení v Ústřední kontrolní a revizní komisi KSČ (ÚKRK), v níž pracoval od roku 1966. „Byl schopný organizátor a administrátor a tím zaujal v roce 1968, kdy byl zvolený do čela komise. Jeho kariéra by se vyvíjela jinak, nebýt tohoto zlomu. Tohle je chvíle, kdy povyskočil výš. Nikdy se nesnažil dostat na vrchol, celý život byl spíš sunut okolnostmi,“ konstatuje Křesťan.

Na konci 60. let musel každý člen KSČ projít stranickými prověrkami. Čistky se dělaly na úrovni okresních a krajských výborů. ÚKRK řešil pouze odvolání proti vyřizování si účtů na nižší úrovni.

„Zatím nebyl udělaný výzkum, kolik procent odvolání komise řešila, do jaké míry lidem škodila nebo pomáhala a nakolik Jakeš sám ovlivňoval rozhodnutí. Jsou to kilometry materiálů, kterým se mladí historici teprve začínají věnovat,“ odpovídá Jiří Křesťan na otázku, do jaké míry se na čistkách podílel samotný Jakeš.

Podle historika Petra Blažka je ale jeho podíl na vyloučení téměř půl milionu proreformně orientovaných členů KSČ samozřejmý už jen tím, že se na čistkách spolupodílel.

Významnější pro Jakeše ale bylo, že se z nové pozice účastnil jednání předsednictva a sekretariátu ÚV KSČ. Neměl právo hlasovat o vnitrostranických záležitostech, ale mohl se zapojit do debaty, nahlédnout pod pokličku velké politiky a získat cenné kontakty s vysoce postavenými straníky. Ač sám seděl v nejvyšším „čistkovém“ úřadu, se svým vlastním vyloučením ze strany v prosinci 1989 se nikdy nesmířil.

Druhým velkým zlomem v jeho kariérním životě bylo pražské jaro a následná intervence vojsk Varšavské smlouvy na území Československa. Podle sovětského výkladu, který Jakeš přijal, šlo o bratrskou pomoc. Uvnitř strany došlo k výměně garnitur.

Miloš Jakeš, věrný dvaceti letům předchozí socialistické práce, se přiklonil ke konzervativcům a dodnes nelibě nese působení proreformního Alexandera Dubčeka. „Po jeho nástupu do funkce (prvního tajemníka komunistické strany, pozn. aut.) jsem mu věřil, ale poté, když začal bagatelizovat nebezpečí a tolerovat činnost antisocialistických sil, se náš vztah změnil. Nemohl jsem pochopit, jak on, zkušený funkcionář, se nechá tak lehce manipulovat lidmi, jako byl F. Kriegel, J. Smrkovský a další představitelé formující se pravice ve straně. Jak mu sláva a podkuřování sdělovacích prostředků a části veřejnosti zatemňují zdravý rozum a nevnímá skutečnou realitu,“ dává Jakeš nahlédnout do svého způsobu uvažování v Příběhu komunisty.

Politický vývoj po okupaci mu vesměs vyhovoval a neměl potřebu se k němu kriticky vyjadřovat. Proto o něm ani v turbulentních měsících následujících po okupaci nebylo slyšet. Ač konzervativec, nebyl dogmatickým stalinistou jako například Vasil Biľak.

V souvislosti s jeho rolí během invaze vojsk Varšavské smlouvy se můžeme pozastavit nad tím, že byl před začátkem okupace na třítýdenní dovolené v SSSR, vrátil se 20. srpna na zasedání předsednictva strany. On sám říká, že to byla náhoda, ale zároveň v jedné ze vzpomínkových knih tvrdí, že o připravované okupaci věděla řada lidí.

Bývalý komunista Zdeněk Mlynář ve vzpomínkové knize Mráz přichází z Kremlu píše, že Jakeše podezíral z podílu na pozvání okupačních vojsk. Jakeš zase vzpomíná, že vyzvedával „ustrašeného“ Mlynáře před jejich společnou cestou do Moskvy, odkud se československá delegace vrátila s protokolem legalizujícím invazi. Na čí straně je pravda, se možná dozvíme, až se otevřou sovětské archivy.

Sedmdesátá léta Jakeš zahájil coby člen Sněmovny lidu Federálního shromáždění. V roce 1977 ho strana kooptovala za člena ústředního výboru KSČ, kde nastoupil na post tajemníka pro oblast zemědělství a potravinářství.

Třetím zásadním bodem v jeho kariéře bylo jeho zvolení generálním tajemníkem ÚV KSČ. Vrcholová funkce v chaotické době mu nakonec „zlomila vaz“.

Zatímco se v socialistickém Československu zdál řadovému občanu režim neotřesitelný, uvnitř aparátu strany vládl chaos, zmatek a zděšení prakticky už od února 1986. Právě tehdy sovětský generální tajemník ÚV KSSS Michail Gorbačov vyhlásil tzv. glasnosť a perestrojku. Šlo o reakci na stále se prohlubující problémy v ekonomice, hospodářství i politice.

Gorbačovovy reformy měly překlenout zkostnatělost socialistických systémů v Sovětském svazu i jeho satelitech. Prakticky nejhůř se s politikou nového šéfa Sovětského svazu vyrovnávali právě aparátčíci KSČ. Nevěděli, co si počít. V Československu to byla navíc doba, kdy mocného Gustáva Husáka vystřídal v roce 1987 na pozici generálního tajemníka ÚV KSČ Miloš Jakeš.

Nad jeho zvolením do nejvlivnější funkce strany a státu členové strany lavírovali. Nakonec pro ně byl přijatelnějším řešením než Lubomír Štrougal, který by pravděpodobně reformoval vší silou, čehož se silné konzervativní síly uvnitř strany obávaly ze všeho nejvíc. Měly před očima události v Polsku či Maďarsku, kde konzervativci ztráceli dech prakticky už od počátku 80. let. Jakeš se tedy měl stát tváří perestrojky, přestavba ho ale přirozeně neoslovila. Přesto z principu nechtěl odporovat politice přicházející z Moskvy. Nevyhraněný a vesměs povolný, přesto zpátečnicky opatrný. Tak by se dal ve stručnosti charakterizovat postoj vrchního československého komunisty po změně kremelského uvažování.

Jeho rozhodování navíc ovlivnily události roku 1968. Jakeš v pozici generálního tajemníka ÚV KSČ přijímal demokratizační opatření s opatrností a obavou, aby se historie neopakovala. Jeho postoj byl rozpolcený a bezradný.

„Všechny změny byly ve stadiu diskusí a příprav, které měl schválit sjezd plánovaný na rok 1990. Jenže u generace funkcionářů se zkušeností z roku 1968 se brzy začaly dostavovat obavy, že se vrací něco z toho roku a že Gorbačov ohrožuje systém,“ vysvětluje Křesťan. Miloš Jakeš později několikrát řekl, že to byl právě Gorbačov, kdo zničil jeho milovaný socialismus.

Nakonec se volba Jakeše ukázala velmi nešťastnou. Jeho vnitřní rozpolcenost, nerozhodnost a zmatenost vedly k postupnému rozkladu režimu, kterého si začali všímat i běžní občané.

„Volba Jakeše vedla k velké deziluzi řady lidí. Dokladem byly i případy vystupování z KSČ, přičemž ještě nedávno členství mnozí vnímali jako nezbytné pro výkon funkce a práci na určité pozici. Režim sice své represivní nástroje používat chtěl, ale bylo vidět, že zadrhávají,“ popsal závěr 80. let pod Jakešovou nadvládou historik Petr Blažek.

Symbolickým vyvrcholením totální ztráty schopnosti vedení strany udržet moc ve svých rukou byl Jakešův projev a následné diskusní plénum na Červeném Hrádku nedaleko Plzně 17. července 1989.

Sedmašedesátiletý generální tajemník ÚV KSČ Miloš Jakeš burcoval na setkání se západočeskými komunisty, aby se lid postavil za upadající režim. „A proto je tak důležitá ta podpora zespodu. Aby my jsme mohli říct: Ne my si to přejem, to lid to žádá. My s tím souhlasíme, s tím lidem. A ne prostě, aby my jsme tam byli sami jak kůl v plotě a neměli jediného slova podpory,“ horlil Jakeš. Lid se ale místo toho jeho slovům plným emocí a bezmoci vysmál.

Nesouvislé věty s bojlery, milou holkou Zagorovou nebo kůly v plotě se staly vděčnými vtipy. Podstatnější byla ale Jakešova sebelítost a bezradnost, kterou na diskusním plénu předvedl.

„Emoce je něco, co člověk nezvládne rozumem. Zradí vás v logice jednání a proti svému zvyku působíte nemožně. Myslím, že přesně to se mu stalo. Byl to projev velké emoce, která mu zkomolila slova a gramatiku,“ interpretuje Jakešovo vystoupení odbornice na neverbální komunikaci z HAMU Noemi Zárubová-Pfeffermannová. Nevýrazný kádr se znemožnil ještě víc, než bylo běžné.

„Bylo vidět, že se snaží přihazovat trumfy, pořád se snažil o zburcování mrtvého moře posluchačů, a tím se stával směšnějším a směšnějším. Pokoušel se své posluchače vtáhnout do hry, ale zároveň rozhazoval rukama, jako by něco odháněl,“ dál vysvětluje Zárubová-Pfeffermannová.

Červený Hrádek a Národní třídu od sebe dělily přesně čtyři měsíce. O Jakešově totální neinformovanosti o listopadových událostech vypovídá i dopis, který sepsal v roce 2018 pro Českou tiskovou kancelář. Píše v něm o plánech StB, roli mrtvého studenta Šmída nebo roli Sovětů v listopadových událostech. „Byl však ještě druhý plán vypracovaný Státní bezpečností ve spolupráci s některými představiteli ÚV KSČ, a to změnit obsah oslav na vystoupení proti části vedení strany. Pracovníci StB měli za úkol nasměrovat průvod z Albertova na Národní třídu, kde byl předem připraven střet s policií, přestože předsednictvo ÚV KSČ zdůraznilo, že k tomu nesmí dojít,“ píše Jakeš, snad na svou obranu.

Tato informace se k němu zjevně nedostala, neboť onoho osudného odpoledne odjel na rodinnou oslavu a navečer se přesunul do komunistického rekreačního střediska na Orlíku.

V následujících dnech, kdy Praha a postupně se přidávající československá města vřela, nejvyšší komunistické vedení probíralo, jak čelit sílícímu společenskému napětí a demonstracím a jak reagovat na různé výzvy a požadavky.

Mobilizace aparátčíků byla příliš pomalá. Povolané Lidové milice v Praze nakonec jen přespaly a zas jely domů. Poslední, co Jakeš před svou rezignací po členech ÚV chtěl, bylo utopické sjednocení strany a opětovné získání vážnosti a autority. Ve chvíli, kdy se postoje členů ÚV naprosto rozcházely, to byl nereálný požadavek.

Nastala totální paralýza. Slovy samotného Miloše Jakeše, „domácí nepřátelé socialistického Československa, za výrazné podpory ze zahraničí“ mohli začít přebírat vládu.

Soudruhu Jakešovi se zhroutil svět. Měl být tváří přestavby komunistického režimu, místo toho se stal symbolem zániku socialismu, pro který žil. Předsednictvo ústředního výboru ho navíc vyloučilo z jeho alma mater – Komunistické strany Československa. Měl to být doživotní trest za z jejich pohledu nevydařený 17. listopad. Jakeš své vyloučení dodnes vnímá jako velké příkoří.

Skromný člověk, který byl tlačen okolnostmi, neměl buňky na vysokou politiku a reprezentativní vystupování, ale zato oddaně sloužil straně a lidu. Byl výborný úředník, loajální straník, ale neměl charisma ani energii provést socialismus krizovými lety. Stejně tak neměl přátele ani v soukromém životě, ani v politice. Na druhou stranu, neměl ani výrazné nepřátele.

Slepě sloužícímu Miloši Jakešovi se ale musí přiznat jedno. Nikdy nezměnil kabát, nepřehodil výhybku. Komunistické myšlence zůstává věrný i nyní. Dodnes jsou pro něj lidé s jiným než konzervativně socialistickým názorem nepřátelé a za vším dobovým děním vidí studenou válku.

Zdeněk Zbytek

Milionář ze sovětské vojenské chatrče

Jan Moláček

První nemovitost se od té druhé víc lišit snad nemůže. Honosná vila v nejlepší pražské čtvrti a polorozpadlý panelák v hloubi někdejšího vojenského prostoru v severních Čechách.

Na jedné straně prvorepubliková elegance a solidnost – dům v Bubenči, o kterém je řeč, kdysi obýval prezident Edvard Beneš s manželkou.

Na té druhé sovětská uniformita a bezútěšnost – paneláky byly domovem ruských vojáků, kteří byli v někdejším Československu na příslovečném „dočasném“ pobytu, a jejich rodin.

Nemovitosti mají ale dva společné jmenovatele. Jednak kdysi patřily Sovětskému svazu (Benešova vila patří ruské ambasádě dodnes), jednak jsou obě spojené se Zdeňkem Zbytkem a dobře ilustrují jeho přerod z komunistického lampasáka v multimilionáře s kontakty v nejvyšších českých politických kruzích.

Zbytkova cesta z kasáren do vily ukazuje, jak dokonale dokázal využít pohádkové možnosti, které komunistickým prominentům přinesla svoboda a volný trh, proti nimž desítky let tak urputně bojovali.

I ten, komu jméno Zdeněk Zbytek nic neříká, si obvykle vzpomene, když padne zmínka o důstojníkovi, který chtěl v prosinci 1989 „poslat tanky na Prahu“. Zbytek se zřejmě této pověsti už nikdy nezbaví, i když je třeba říct, že se pro ni za třicet let nenašel přímý důkaz.

Legendě o „tancích na Prahu“ dalo vzniknout Zbytkovo vystoupení 1. prosince 1989 na sjezdu družstevních rolníků v tehdejším Sjezdovém paláci v Praze, dnešním Kongresovém centru.

Během devítiminutového projevu tehdy 38letý velitel tankové divize prohlásil, že armáda plně respektuje zákony a rozhodnutí prezidenta, kterým byl tehdy stále ještě Gustáv Husák. Kritizoval „postoje některých občanů, tak jak je vidíme v současné době vystupovat v televizi, na Letné, v divadlech, na náměstích,“ a vyzval vládu, aby zajistila respekt k tehdejším komunistickým zákonům.

„Žádáme vládu ČSSR, aby prosadila v naší společnosti přísné respektování platné ústavy, zákonů a norem všemi občany bez rozdílu a aby vzala k odpovědnosti ty, kteří veřejně hanobili hlavu státu a vrchního velitele ozbrojených sil ČSSR,“ horlil tehdy Zbytek v uniformě do potlesku jezeďáků (členů jednotných zemědělských družstev, JZD, pozn. ed.).

Zbytek později několikrát vysvětloval, že se několik desítek důstojníků ze Západního vojenského okruhu ocitlo mezi družstevními rolníky vlastně náhodou. Podle něj totiž přijeli do Prahy, aby svou oddanost tlumočili generálnímu tajemníkovi ÚV KSČ Karlu Urbánkovi a premiérovi Ladislavu Adamcovi.

Toho však v úřadu vlády nezastihli a vydali se za ním právě na sjezd, kde měl být. Když už tam byli, dostal prý rozkaz k delegátům za armádu promluvit, říká Zbytek.

Nikdy se neprokázalo, že by tehdy vojáci do Prahy jeli s návrhem potlačit sametovou revoluci násilím. Zbytkův projev zněl výhrůžně a žádnými sympatiemi k probíhajícím změnám rozhodně nepřekypoval. Výzva potlačit demonstrace stejně, jako to o pár měsíců dříve udělali čínští komunisté na náměstí Nebeského klidu, v něm ale explicitně nezazněla.

„Kdyby generál Kylar tehdy určil někoho jiného z mých tehdejších kolegů, aby před delegáty sjezdu vystoupil, do dnešního dne by společnost mé jméno neznala a v médiích by se čtvrt století doslova vláčelo jiné jméno,“ napsal Zbytek v roce 2014 pro Parlamentní listy.

Někdejší srdce vojenského prostoru Ralsko – skoro tříkilometrová rozjezdová a přistávací dráha zdejšího letiště – dávno dotepalo. Namísto sovětských stíhaček se tu prohánějí motorkáři a občas in-line bruslař. Z prázdnoty a zdánlivě nekonečné rozlohy nevyužitého prostoru se návštěvníkovi může zatočit hlava.

Začátkem 90. let se zatočila Zdeňku Zbytkovi, čerstvě propuštěnému z armády rozkazem ministra obrany Lubomíra Dobrovského. Závrať mu ale nezpůsobila prázdnota letiště a vojenského prostoru, který dobře znal. Zbytek cítil ve vzduchu peníze.

Do podnikání se pustil se svým někdejším nadřízeným, v té době už také bývalým generálem Miroslavem Vackem, který měl za sebou necelý rok ve funkci ministra obrany. Stal se jím během revoluce – dva dny po Zbytkově slavném proslovu –, vydržel ale jen do října 1990, kdy ho nahradil první civilista v této funkci, už zmíněný Dobrovský.

Oba bývalí důstojníci pojali velkolepý plán: někdejší vojenské letiště a prostor přebudovat na obří logistický uzel pro nákladní leteckou dopravu. Místo bojových letadel tu měla přistávat cargo jumba s nákladem zboží z Číny i odjinud.

„Byli to lidi, kteří to tady znali, znali ten vojenskej prostor,“ říká Václav Bilický, který v Ralsku platí za chodící encyklopedii zdejšího porevolučního vývoje. Jako policejní pyrotechnik se podílel na odstraňování nevybuchlé munice z celého prostoru a už léta zasedá v radě města. „Věděli, že tady to kvalitní letiště je, chtěli ho prodloužit na obě strany,“ vysvětluje Bilický uprostřed improvizovaného muzea pyrotechnické asanace, které je jeho dílem a chloubou.

V roce 1992 tak vznikla společnost Svobodná zóna Severní Čechy, která měla projekt cargo letiště připravit. Zdeněk Zbytek se k ní dnes příliš nehlásí. „Společnost Svobodná zóna Severní Čechy nikdy nebyla mojí společností,“ napsal Deníku N.

Byl a je v ní však od jejího vzniku až dodneška místopředsedou představenstva a společně s exministrem Vackem za ni vystupoval v době plánů na komerční využití prostoru v Ralsku.

Deník N získal dosud nikdy nepublikované materiály, z nichž vyplývají detaily o Zbytkově podnikatelském startu. Mimo jiné to, že někdejšímu důstojníkovi v jeho začátcích významně pomohla kromě kontaktů se sovětskými exsoudruhy dnes už legendární ochota bank půjčovat stamilionové sumy.

Zdeněk Zbytek začal už v roce 1992 ve velkém nakupovat od sovětských úřadů nemovitosti ve vojenském prostoru, který krátce předtím vojáci opustili. Na katastrálním úřadu v České Lípě jsou dokumenty o těchto transakcích stále uloženy, jsou ale dohledatelné hůř než běžné materiály.

Sovětské nemovitosti a celý prostor totiž za komunismu nepodléhaly běžné evidenci. Pozemky, ubikace ani další stavby neměly katastrální ani popisná čísla, československé úřady o nich neměly přehled. Poté co stát začal majetek inventarizovat, se několikrát překreslovaly hranice nových katastrálních území a nemovitosti se přečíslovaly.

Přesto se Deníku N podařilo dohledat několik kupních smluv a dalších dokumentů, na jejichž základě lze alespoň zčásti rekonstruovat Zbytkovy podnikatelské začátky. Je to fascinující příběh z období počátků českého kapitalismu, které připraveným nabízely netušené možnosti.

Mechanismus, který Zbytek v Ralsku v 90. letech využil, lze dobře popsat na osudu čtyřiceti poněkud netypických nemovitostí. Jde o takzvané ÚLy. Zkratka, která navozuje poklidnou představu dřevěných domečků plných bzučících včel, ve skutečnosti ve vojenské hantýrce označuje něco zcela jiného – úkryty letadel.

Kolem letiště v Ralsku je jich rozmístěno celkem čtyřicet. Jsou to obří garáže z extrémně odolného betonu s masivními ocelovými vraty, nahoře porostlé keříky a břízkami. Pevnost konstrukce a optické splynutí s okolní vegetací při pohledu seshora měly sovětské stíhačky uvnitř ochránit před bombardováním.

Čtyřicet těchto ÚLů bylo mezi nemovitostmi, které v roce 1992 Zdeněk Zbytek od Sovětského svazu koupil. Podle kupní smlouvy za ně tehdejšímu sovětskému ministerstvu zahraničí zaplatil 63,4 milionu korun.

Každý úkryt tak Zbytka vyšel na jeden milion 585 tisíc korun. To je ale jen jeden příklad Zbytkových nákupů. Podobnými smlouvami skoupil od různých sovětských úřadů řadu dalších nemovitostí na celém území vojenského prostoru: haly, kasárna, sklady i obytné domy.

Další krok následoval v roce 1993. Společnost Svobodná zóna Severní Čechy si od tehdejší Investiční banky (o několik měsíců později sloučené s Poštovní bankou do nechvalně známé IPB) vzala několik úvěrů v celkové výši stovek milionů korun. Jsou k dispozici dokumenty k úvěrům za celkem 370 milionů, nejde ale o celkovou sumu.

Co je ale podstatné, za tyto úvěry ručil Zdeněk Zbytek nemovitostmi v někdejším vojenském prostoru. A pro účely této záruky šla jejich hodnota oproti ceně, za kterou je Zbytek několik měsíců předtím koupil, razantně nahoru.

Například každý ze čtyřiceti už zmíněných úkrytů letadel je v zástavní smlouvě oceněn na 10 516 547 korun – tedy na zhruba desetinásobek kupní ceny.

Deník N poslal Zdeňku Zbytkovi několik otázek týkajících se mimo jiné právě těchto transakcí. Podnikatel nejprve přislíbil, že odpoví. „Nemám problém Vám odpovědět, protože i když je to případ starý 25 let, mám v držení veškeré smlouvy kolem mých aktivit v Ralsku,“ napsal Zbytek.

Později ale změnil názor a odpovědi neposlal. Napsal pouze, že v jeho podnikání žádná kontrola neodhalila nic nezákonného. „Xkrát mě v letech 1994–2002 prověřovalo Ministerstvo financí ČR, které několik let a několikrát prověřovalo veškeré mé smlouvy a finanční transakce. Stejně tak veškeré mé aktivity prověřovala i tehdejší kontrarozvědka. Nakonec všichni konstatovali, že jsem postupoval v souladu se zákony a normami ČR,“ sdělil Zbytek.

Firma Svobodná zóna Severní Čechy si stamiliony od Investiční banky půjčila v poslední chvíli – v únoru a březnu 1993. O dva měsíce později, v květnu 1993, rozhodla vláda, že přednost dostane konkurenční projekt na využití vojenského prostoru (nakonec nebyl realizován ani ten).

„Utopie to nebyla,“ je přesvědčen radní Václav Bilický. „Jestliže máte dobrou betonovou plochu, nějaké zázemí, což byly ty betonové úkryty letadel, a máte k tomu další spoustu objektů pro ubytování zaměstnanců, opravy a tak dál, tak to samozřejmě není hloupý nápad, ale nebyla tady vůle vládnoucích stran, aby tu něco takového vzniklo,“ myslí si radní.

Ať už byl důvod krachu projektu jakýkoliv, znamenal i konec aktivit společnosti Svobodná zóna Severní Čechy. O rok později vstoupila do likvidace.

Příběh Zdeňka Zbytka v Ralsku tím ale nekončí. V následujících měsících se kolem jeho zdejších nemovitostí odehrálo několik důležitých kroků.

Přibližně ve stejné době, kdy Svobodná zóna Severní Čechy vstoupila do likvidace, tedy na podzim 1994, převedl Zbytek nemovitosti v účetní hodnotě tři čtvrtě miliardy korun jako nepeněžní vklad do jiné společnosti s názvem Ralsko-International. O rok později, v březnu 1995, se většinovým akcionářem této firmy a majitelem nemovitostí stává Investiční a poštovní banka.

Tato změna je zapsaná v obchodním rejstříku, o jejím pozadí v něm však nejsou žádné dokumenty. Vysvětlení se ale nabízí – Svobodná zóna Severní Čechy nesplatila své dluhy vůči IPB, a ta se tak stala vlastníkem objektů, kterými Zbytek za úvěry ručil. Zdeněk Zbytek odmítl potvrdit, zda je tato domněnka správná.

„Domnívám se, že moje osoba již téměř nikoho nezajímá. A tak nevidím důvod, proč zase vyvolávat kolem mého jména zbytečný rozruch,“ napsal v reakci na dotazy Zbytek. Zdálo by se, že je vše v pořádku, banka přece dostala nemovitosti. Jenže ještě zbývá doplnit poslední dílek do skládačky informací.

Vzápětí se totiž ukázalo, že hodnota nemovitostí ani zdaleka není taková, jakou udávaly znalecké posudky, na jejichž základě si Svobodná zóna Severní Čechy půjčovala od IPB, respektive její předchůdkyně Investiční banky, stovky milionů. Původní znalecký posudek nemovitosti ocenil na astronomických téměř 750 milionů korun. Hned následující audit za rok 1996 tuto sumu ale doporučil drasticky snížit.

„Doporučuji společnosti přistoupit k trvalému snížení ocenění vložených aktiv,“ stojí v dokumentu veřejně přístupném v obchodním rejstříku. „Netto hodnota aktiv představuje pouze 130 milionů korun,“ vyčísluje reálnou hodnotu nemovitostí auditor.

Pád ceny někdejších kasáren, úkrytů letadel a ubikací v Ralsku se už ale Zbytka netýkal. Odpis postihl Investiční a poštovní banku, jejíž nucená správa a sanace nedobytných úvěrů se o několik let později staly nejznámějším pomníkem divokého „bankovního socialismu“ devadesátých let.

Zdeněk Zbytek mezitím ze severu Čech zamířil na jih a investoval do hotelů v okolí Lipna. Hlavně ale naplno využil kontakty v Rusku a začal radit českým exportérům.

Podle jeho vlastních slov z deset let starého rozhovoru pro Hospodářské noviny byla jedním z jeho prvních a nejvýznamnějších klientů automobilka Škoda. Patřily a patří mezi ně ale i významné energetické a stavební firmy.

Skvělé kontakty měl Zbytek i v dalších postsovětských zemích. Moldavského exprezidenta Vladimira Voronina, který stál v čele země v letech 2001–2009, označuje za svého osobního přítele a z Moldavska dováží do Česka tamní vína a další alkohol.

Mnohé Zbytkovy firmy sídlí v někdejší Benešově vile v pražské Bubenči, která patří ruské ambasádě a kterou jsme představili v úvodu reportáže. Cesta bývalého tankisty z vojenských barabizen do exkluzivní pražské čtvrti se tak uzavřela.

Mimo jiné i kvůli nájmu u ruského velvyslanectví čelí Zbytek podezření z nebezpečného napojení na Rusko, o kterém se začalo více mluvit, když se někdejší komunistický důstojník vrhl do politiky. Sám sice nikdy nikam nekandidoval, významně ale přispěl k politickému comebacku Miloše Zemana.

Spolu s Miroslavem Šloufem inicioval Zbytek v roce 2009 založení Strany práv občanů a stal se jedním z jejích lídrů v Jihočeském kraji. V parlamentních volbách sice nezabodovala, ale stala se vehiklem, který o čtyři roky později dopravil Miloše Zemana v první přímé volbě na Pražský hrad.

V nejbližším okolí prezidenta se Zbytek pohybuje dodnes, zejména při svých cestách do postsovětských zemí. V posledních letech ale stojí ve stínu klíčových Zemanových spolupracovníků Vratislava Mynáře a Martina Nejedlého.

Jméno někdejšího důstojníka se také skloňovalo v souvislosti se dvěma marginálními nacionalistickými stranami – Řádem národa a hnutím Bezpečnost, odpovědnost a solidarita. Prvním poskytl azyl v bubenečské vile, zakladatelům druhého uskupení radil při vzniku. Ani jedna strana ve volbách neuspěla, ostatně stejně jako Zemanovci. Pro Zbytka je ale nejdůležitější, že se na Hrad dostal Zeman a otočil kormidlo české ekonomické diplomacie prudce na Východ.

Někdejší nemovitosti v Ralsku, na které banka půjčovala stamiliony, zčásti už nestojí, zčásti chátrají, zčásti slouží mnohem prozaičtějším účelům, než Zbytek kdysi plánoval.

„Dneska to vlastně skončilo tak, že na tom letišti žádná aktivita ani není možná,“ popisuje ralský radní Václav Bilický. „Kromě těch ÚLů už tam není vůbec nic. V mnoha případech to skončilo tak, že ty objekty buď už vůbec neexistují, nebo jsou na pokraji zřícení, nebo nejsou použitelné,“ dodává Bilický.

V některých úkrytech letadel se skladuje posypová sůl, jinde mají zázemí piloti ultralehkých letadel, na protější straně letiště zase využívá kryty odolné proti bombardování místní pila.

Na svůj zdejší podnikatelský nezdar Zdeněk Zbytek nejspíš dávno zapomněl. Volný trh a benevolence devadesátých let přinesly možnosti, o kterých se důstojníkovi hřímajícímu před třiceti lety ve Sjezdovém paláci stranické fráze do potlesku družstevních rolníků ani nesnilo.

A pokud snad opravdu chtěl v prosinci 1989 poslat proti demonstrantům tanky, nejspíš denně děkuje osudu, že to neudělal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tváře normalizace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

Obsah

1. Úvod

2. Miloš Jakeš

3. Zdeněk Zbytek

4. Eduard Vorobjov

5. Lamr & Ulč

6. Lubomír Štrougal

7. František Šádek

8. Vasil Biľak

9. Oldřich Vejvoda

10. Vasil Mohorita

11. Karel Sýs

12. Jiří Procházka

13. Garel Gott

14. Miroslav Štěpán

15. Miloš Bata

16. František Čuba

17. Oskar Krejčí

18. Remigius Machura

19. Ladislav Langr

20. Alojz Lorenc

21. Karel Urbánek

22. Rozhovor s Petrem Blažkem

23. Závěr

24. Autoři