UNESENÁ

KLÁRA JANEČKOVÁ

UNESENÁ

Klára Janečková

UNESENÁ

Copyright © Euromedia Group, a. s. 2019

ISBN 978-80-249-3803-5

Kniha je inspirována skutečnou událostí.

Děj příběhu je však víceméně vymyšlen.

Jakákoli podobnost se skutečnými osobami

je tedy zcela náhodná.

Prolog

Sobota 14. března 1998
Holešov 03:35

Tma, vtíravé ticho přerušované dunivým tlukotem Karlina srdce. Ohavný dech na jejím obličeji. Otevřela oči. Ten chlap se nad ní skláněl, dotýkal se její tváře. Okamžitě si uvědomila, co se s ní děje. Byla už téměř dvacet hodin uvězněná v páchnoucí ubytovně. Slzy, které se krátkým spánkem zastavily, se draly opět napovrch.

„Prosím, “ zašeptala Karla do tmy. „Neubližuj mi.“

Nereagoval. Zoufale vzlykla. Věděla, že zemře, řekli jí to, jen netušil, kdy a jak. Domnívala se, že to bude až za pár dnů. Zatím ji únosci potřebovali, neobdrželi od jejích rodičů peníze.

Nepatrně se pohnula. Provazy pevně svírající zápěstí se za zády ještě víc utáhly. Pocítila štiplavou bolest pohmožděné kůže. Rozplakala se. Její sténání narušilo hrobové ticho.

Mladý Ukrajinec jejích nářků nedbal. Dlaní levé ruky jí zakryl ústa. Pravá impulzivně sevřela útlé hrdlo. Zavřela oči, pevně semkla rty a zaťala zuby.

Karla se už hodiny smiřovala s představou, že pro ni není budoucnost. Existuje pouze krutá přítomnost a minulost.

/1/
Černé ráno

Pátek 13. března 1998
Bystřice pod Hostýnem 06:30

„Můžeš mi říct, kde se flákáš?“ vyjela Karla podrážděně na svou nejlepší kamarádku. Bylo půl sedmé ráno, vlak měl dorazit za pět minut. Maloměstské nádraží bylo zaplněné směsicí lidí všech generací. Na oprýskaných zídkách lemujících budovu posedávaly hloučky mládeže, jež mířila do škol. Vedle nich se ospale tlačily davy pracujících.

Veronika zadýchaně zamumlala omluvu. „Nestíhala jsem to, Karlo, zaspala jsem.“

„Nechápu, “ zavrtěla dívka pohoršené hlavou. „Víš přece, že mi máš ještě vysvětlit nějaké příklady!“ Dloubla do přítelkyně štíhlým drobným prstem. Snažila se, aby byl dotek co nejvíc bolestivý. Přes péřovou bundu však působil jako dotek pírka.

Veronika se předklonila a sundala si ze zad černý kožený ruksak. „Stejně všechno umíš i pozpátku, ty šprtko, “ ušklíbla se, vytáhla z batohu kosmetickou taštičku a začala se šminkovat.

Karla zlostí zalapala po dechu. Čeká ji těžká zkouška z účetnictví a její jediná opora dává přednost líčení. Nutně potřebovala probrat podnikatelské vklady.

Veronika vtiskla kamarádce do dlaní malé zašedlé zrcátko a začala na bělostnou pleť nanášet make-up. Měla neuvěřitelně dlouhé světlé řasy, lemující studánkově modré oči, malý nosík a plné rty. Husté blond vlasy střižené na mikádo jí v pramenech spadaly kolem tváře a bránily dokončit umělecké dílo.

„Dělej, vlak už se blíží, “ přešlapovala Karla netrpělivě z místa na místo. Měla obrovskou trému. Nebylo divu. Jestli se jí dneska nepodaří udělat zkoušku z účetnictví, tak ji nepustí k maturitě. Karla zameškala spousty hodin a profesor jí dal poslední šanci. Před měsícem prodělala operaci očí, trpěla od puberty krátkozrakostí. Nepříjemný zákrok vyřadil studentku soukromé střední podnikatelské školy na několik dnů z provozu. Když už se zdálo, že se bude moci naplno věnovat studiu, zemřel jí dědeček, který s nimi spolu s babičkou žil pod jednou střechou a hodně pro Karlu znamenal. Dalo by se říci, že zčásti zaujímal roli jejího otce.

Karla po této tragické události nebyla schopna týden pořádně myslet, mezi čtyřmi stěnami svého pokoje nekonečné hodiny truchlila. Při vzpomínce na nedávný pohřeb se jí nahrnuly slzy do očí. Prodělávám špatné období, pomyslela si, už aby bylo u konce.

Z amplionu nad jejich hlavami se ozval chraplavý ženský hlas oznamující příjezd rychlíku z Ostravy směřujícího přes Kroměříž do Brna. Karla se zhluboka nadechla a popřála sama sobě hodně štěstí. Vzápětí vrátila Veronice zrcátko. Kamarádka si ještě v rychlosti přetřela rty a šminky schovala.

Lidé čekající na ranní spoj se nahrnuli ke kolejišti. Karlu strhl dav, množství těl ji tlačilo k soupravě. Ucítila směsici libých i nelibých vůní. Veronika, která byla o půl hlavy vyšší než ona, ji popadla za ruku a razila oběma cestu.

„Proboha, to je dneska ale lidí, “ vzdychla a pevně k sobě drobnou kamarádku přitáhla. Osmnáctiletá Veronika, ač byla o sedm měsíců mladší než Karla, působila oproti ní mnohem zraleji. Měla pevnou vysportovanou postavu, širší ramena a masivnější kostru. Karla byla výrazně drobnější, menšího vzrůstu. Dlouhé světlé, mírně zvlněné vlasy jí rámovaly jemnou tvář. Špičatý nosík a vystouplá brada podtrhávaly smyslné rty, které si Karla neustále natírala rtěnkou, jejíž nános vždy vzápětí špičkou jazyka nevědomky odstranila. Tenké obočí zanikalo nad mandlovýma zelenýma očima. Vyšší čelo kryly pramínky zvlněných kadeří.

„Pohni, šprtko, nebo si nesednem a nestačíš si napsat taháky, “ zamumlala Veronika, které se po pár minutách šlapání jiným lidem na boty a šťouchání do nejrůznějších částí těla podařilo prodrat až k železným schůdkům.

„Jdi někam, taháky si nikdy nedělám, “ opáčila Karla se smíchem. Na Veroniku se nezlobila, věděla, že si ji jen dobírá. Veronika byla její nejlepší přítelkyně už od první třídy základní školy. Snad pro ni v posledních měsících znamenala ještě víc. Brala ji jako sestru, kterou neměla, neboť byla jedináček. V příbuzenstvu měla pouze sestřenici Irmu, která byla o sedm let mladší. Sestřenka bydlela až na Vsetíně, a proto se vídaly pouze jednou za týden. I přes tuto dálku si byly neobyčejně blízké.

Dívky se rychle vyšplhaly do vagonu, jehož boční stěny byly pomalované sprejery. Karla se uvnitř znechuceně otřásla, nenáviděla vlaky, byly odporné, páchly, trpívala v nich sociální fobií. Průvodčí byli většinou neochotné, lidé hrubí, děti v jednom kuse křičely a studenti se mačkali v přeplněných chodbičkách. V cílové stanici se pak hlava nehlava drali k výstupu, což bylo někdy téměř neproveditelné. Skoro vždy vlaky jedoucí z Bystřice pod Hostýnem do Kroměříže musely v městečku Hulín čekat přes tři čtvrtě hodiny na přípoj z Přerova. Karla preferovala dálkové autobusy, ale Veronika dávala zásadně přednost vlakům. Karla nechápala, jak někdo může mít slabost pro ty nechutné vlakové příšery.

Dívky doklopýtaly přecpanou uličkou do poloviny vagonu a postavily se k oknu, jehož sklo bylo pokryté nechutnými obrázky. Všechna kupé byla plná, a tak je čekala hodinová jízda na jedné noze.

Veronika se narovnala a protřela si spánky. „Budu ti dneska držet palce, “ slíbila. „Kdy končíš?“

„O půl desáté. Pak musím rychle na autobus a zpět do Bystřice. V jedenáct jedu s máti na oční do Zlína.“

Veronika se na chvíli zamyslela a vzápětí se rozchechtala. „Vzpomínáš, jak jsi špatně viděla a zdravila cizí lidi, nebo si k nim dokonce sedala do aut?“

„To se stalo náhodou jen jednou a ten pán měl stejné auto jako můj otec, “ bránila se Karla a obličej jí zalila červeň.

„Ale houby, ten chlápek měl Nissana a tvůj otec je posedlý volkswageny, “ mávla Veronika rukou a po hlubokém nádechu se znovu rozpovídala. „Nejpovedenější však bylo, když sis ve vlaku dřepla vedle cizí holky a povídala si s ní, jako bych to byla já. Ta holčina z toho měla šok. Seděla jsem na vedlejším sedadle a nechápala, co to vyvádíš.“ Veronika se dusila smíchem. „Nebo jak jsi flirtovala s Petrem, který je také krátkozraký, to byly povedené akce. Vždycky jste si našli na diskotéce jiného partnera, a abyste se donutili navzájem žárlit, tancovali jste vedle sebe. Jeden druhému před nosem, jinak byste se neviděli.“

„Ach jo, “ Karla si hlasitě povzdechla. „Petr, to je mé prokletí.“

„Nejspíš jo. Jakou jsem ti to zpívala písničku?“ zalovila Veronika v paměti.

Karla to moc dobře věděla, ale záměrně mlčela. Ten hloupý popěvek v ní vyvolával vzpomínky.

„Už vím, “ luskla kamarádka prsty a začala notovat. ,Petře Petříčku, chlapče rozmilý, my bychom se k sobě tolik my bychom se k sobě tolik hodili…“

„Mlč, prosíííím, “ zaúpěla kamarádka.

„Dneska máte sraz, co?“ Veronika na Karlu spiklenecky zamrkala.

„Máme, ale dva a půl měsíce jsme se neviděli, tak si od toho moc neslibuju.“

„Už to dejte konečně dohromady, nebaví mě se na vás pořád dívat. Chvíli brečíš ty, pak zase on. Jste tím fakt otravní.“

Karla odvrátila od kamarádky pohled. Není to tak jednoduché, jak si Veronika myslí. Rodiče by Petra nikdy nepřijali. Je jiný než oni, má poměrně bohatou minulost. Karla se na chvíli opřela o krémovou stěnu. Cítila, jak jí pod nohama duní pražce jedoucího vagonu. Rozhodla se zaměstnat myšlenky něčím užitečnějším. Z černého batohu vyndala zelené desky s hnědým nápisem Účetnictví a začetla se do textu. Mezi číslicemi se jí každou chvíli vynořoval Petrův obličej.

Rozlehlé kroměřížské vlakové nádraží bylo plné lidí. Postávali na peronech, tlačili se u toalet a celí prochladlí vyhledávali volné místečko ve vytopené hale.

„Nemá ti sem dnes Roman Malý přivézt peníze?“ zeptala se Veronika kamarádky, když vystupovaly z vlaku.

„Má, doufám, že se ukáže. Půjčil si je už před třemi měsíci a pořád se nemá k tomu, aby je vrátil. Přede dvěma dny mi volal a slíbil, že mi je hodí dnes přesně o půl osmé na nádraží. Ale čertví, “ pokrčila Karla bezradně rameny a rozhlédla se kolem sebe v naději, že zahlédne Romanovu vysokou postavu.

„Vrátí ti je, je to fajn kluk. Má asi nějaké problémy, tak si dává na čas.“

„Snad, ale zase tady není.“ Karla zlostně zaklela. Proběhla celé nádraží, parkoviště i prostory bufetu v přilehlé části. „Musím už jít, “ prohlásila, když známého nikde neobjevila.

„Zlom vaz!“ popřála jí Veronika a vydala se na opačný konec města.

Karla kamarádce zamávala a zamířila přes most k hlavnímu náměstí. Přeplněné obchůdky, lákavé cukrárny, vonící pekárny, nic ji nezajímalo. V hlavě jí hučelo jako v úle. Potily se jí ruce, ztěžka polykala. Tréma zaplavila celičké její tělo jako mohutný příliv. Přála si mít dnešní zkoušení již za sebou.

Dorazila do školy v rekordním čase. Zadýchaně hodila tašku pod lavici a usadila se vedle spolužačky Zdeny. Kvapně vytáhla učebnice a index. Otevřela knížečku obsahující kolonky určené k hodnocení a zadívala se na prázdné místo předmětu účetnictví. Doufala, že za několik desítek minut tam bude jednička nebo dvojka. Odložila index stranou a pohlédla na spolužačku, která si ořezávala tupou tužku. Prohodila s ní sotva pár slov, když se dveře zaplněné třídy otevřely a dovnitř vešel magistr Pospíšil. Karla si byla vědoma, že má pro ni slabost. Pečlivě se na dnešní zkoušku oblékla. Věděla, že znalosti jsou nejdůležitější, ale na druhou stranu pan Pospíšil je muž ve středních letech, který projevuje zájem o něžné pohlaví, a toho faktu hodlala využít. Zvolila černé úzké kalhoty s krémovými proužky, černou značkovou mikinu a své nejoblíbenější boty na vysokém podpatku, které jí prodlužovaly nohy. Dokonale se nalíčila. Měla by se cítit sebevědomě, ale místo toho si připadala jako úplná nula. Nervózně si promnula ruce. Bedlivě sledovala dobře vypadajícího pětačtyřicátníka, jak zapisuje do třídní knihy.

„Slečno Winklerová, prosím, ukažte se mi, “ ozvalo se z katedry. Karlina lavice byla poslední u dveří. Přes záplavu spolužáků sedících vepředu na ni nebylo vidět. Mysli na Petra! poručila si v duchu. Čím dřív zkoušku zvládneš, tím dřív ho uvidíš.

Karla se nejistě zvedla. Zdena jí podala index i s kalkulačkou a symbolicky pozvedla pěsti. Karla jdoucí jako na porážku dokráčela k tabuli.

Magistr Pospíšil se na studentku se zalíbením zadíval. „Doufám, že jste dnes připravena, nebude to snadné, “ upozornil, pozvedl ukazováček a zamířil s ním k prázdnému místu v blízkosti katedry. „Sedněte si do první lavice a vypočítejte mi tyto příklady. Měla byste to zvládnout během této hodiny. Jedná se o pronájmy nebytových prostor u akciových společností a veřejných obchodních společnosti.“

Karla obdržela čtyři příklady za čtyři zmeškané písemné zkoušky a hned se dala do práce. Kalkulačka se po pár minutách vařila a tabulky s čísly účtů divoce šustily. Karla se soustředila na každý svůj krok. Pečlivě zaznamenala účty do osnov, vypočítala daně a vše překontrolovala. Pět minut před vypršením limitu písemnou práci odevzdala. V navazující hodině magistr Pospíšil zvolil ústní zkoušení mzdové problematiky. Tahle látka Karle nečinila nikdy velké potíže. Brilantně odpověděla na položené otázky a postupně cítila, jak z ní proradná tréma opadává. Vzápětí jí profesor zapsal samé výborné a s úsměvem vrátil index.

Karla radostně poděkovala, duchem již byla doma, zaměstnaná přípravou na večerní rande. Její nálada se prudce změnila. Teď už zářila jako sluníčko.

„Gratuluju, je vidět, že na našeho magistra nepůsobíš pouze esteticky, ale i intelektuálně, “ zachechtala se Zdena, když Karla dosedla na své místo. „Nechceš někdy zajít do kabinetu a vyžebrat mi lepší známku než čtyřku?“

Karla laškovně pleskla hubatou spolužačku po stehně a uvolněně se protáhla. „Za deset minut mizím, “ pošeptala jí.

„Ty se máš. Tak si večer cinkneme jo?“

Karla mlčela, chtěla kvapně vychrlit, že večer bude s Petrem v ráji, ale nechtěla to zakřiknout. Může se něco pokazit a Petr se také nemusí vůbec dostavit.

/2/
Podle plánu

Kroměříž 09:10

Roman Malý sebejistě vkráčel do čtvercové místnosti kroměřížského bytu. Jeho bratr Martin i Ukrajinec Vasil, kterého najal, netrpělivě vyčkávali, až promluví. Vychutnával si tu chvíli, kdy měl vůdčí postavení. V Romanově nitru se velmi často objevovaly pocity slabosti a méněcennosti, na veřejnosti však zásadně vystupoval s nevšední jistotou. Jeho předností byla už odmala velká fyzická síla. Často své tělesné převahy zneužíval.

Roman se ležérně opřel o horní část mohutného čalouněného křesla propáleného od cigaret a spustil. „Vyrážíme za patnáct minut. Karla má končit o půl desáté. Včera se nám ji nepodařilo sebrat, protože s ní byla kamarádka, ale dnes to určitě vyjde, jinak se zblázním!“ bouchl pěstí do napnuté látky masivně zdobené květinovými vzory. „Déle už nemůžu čekat. Nutně potřebuju prachy nebo ze mě stáhnou kůži. Už měsíc Karlu všemožně naháníme. Nejdřív byla po nějaký pitomý operaci, pak jí exnul dědek…“ Odplivl si a pronikavým pohledem se zadíval na bratra. „Víš, co máš dělat!“

Martin byl statný a vysoký jako Roman. Měli podobné rysy ve tváři. Uhrančivé hnědé oči, široké obočí, masivní bradu a ústa. Hnědé vlasy rozdělené na pěšinku. Padaly mu až na ramena. „Jasně že vím, nedělej ze mě vola! Budu čekat v Holešově na křižovatce u kina. Jakmile vás zahlédnu a ty mi dáš znamení, vydám se do ubytovny. V opačném případě zmizím.“

„Správně.“ Roman si prohrábl krátké vlasy. „Zajistí ti Helena alibi?“

Martin přikývl. Helena byla jeho nová přítelkyně. Patřil jí byt, ve kterém se právě nacházeli. Pocházela z velmi dobré rodiny a on se jí svěřil, co se chystá. Samozřejmě vynechal, že oběť únos nepřežije.

Roman přeskočil pohledem na drobného Ukrajince. Vasil se nejisté choulil v křesle. Jeho modré oči těkaly z místa na místo. Od počátku s akcí nesouhlasil. Ale nutně potřeboval peníze. Byl v Česku již třetí měsíc ilegálně. Naletěl podvodníkům a přišel o veškerý roční výdělek. Měl slíbených padesát tisíc, za které hodlal koupit auto a vrátit se k rodičům do Kyjeva.

„Něco jsem ti přinesl, “ pravil Roman a na chvíli zmizel v předsíni. Vzápětí se objevil se žlutou igelitovou taškou s reklamním nápisem Billa dnes. Vyndal z ní pevný provaz, pružný prut, průhlednou izolepu a fotku. Vasil vstal a šouravě přistoupil blíž.

„Tohle je Karla, “ oznámil Roman a ukázal mu fotku pohledné usměvavé dívky sedící pod okrasným keřem s rudým vznášejícím se balónkem v ruce. „Fotil jsem ji na její oslavě plnoletosti.“

„Pěkná, “ zamumlal Vasil s nepřehlédnutelným cizím přízvukem.

„To jo. Málem jsem ji dostal, mrchu, ale v poslední chvíli cukla. Kdyby mi dala, nemusela by exnout.“

„Chceš ji opravdu zlikvidovat?“ vmísil se do hovoru Martin.

„Musím, vždyť mě zná! Není jiná možnost. Ale to nahrává Vasilovi. Když to stejně nemá přežít, tak ať si s ní dělá, co chce. Může ji svázat, zbít, znásilnit.

Prostě si s ní pohrát a na nic se neohlížet. Ta holka je už teď mrtvá.“ Roman vytáhl z kapsy riflového saka cigaretu a zapálil si. Hlasitě odfoukl první šluk. „Tak co, Vasile, těšíš se, jak si užiješ! A ještě za to dostaneš prachy!“

Mladík mlčel. Neměl na to co říci. Nasedl do rozjetého vlaku, z něhož nebylo možné vystoupit. Převzal tašku s provazem, izolepou a prutem. Opět se usadil.

„Hoši, je nejvyšší čas vypadnout. Bude půl desáté. My s Vasilem to máme ke škole pět minut, jdeme!“ Roman panovačně zavelel, popadl Vasila za ramena a vytáhl ho na nohy. Když vycházeli z místnosti, ohlédl se na Martina a nařídil: „Za hodinu ať jsi v Holešově.“

Jen pouhá nicotná minuta dělila Karlu od konce hodiny. Bezvýznamná malá minuta! Takových ještě zažiju, říkala si. Vteřinová ručička na třídních hodinách rytmicky přeskakovala z číslice na číslici. Pohlédla na tabuli. Profesor měl namalovanou osnovu, účtoval jako divý. Účet značící banku nestačil již zapsat, ozval se školní zvonek. Siréna zazněla jako rajská hudba. Karla popadla věci, naházela je do batohu a vyřítila se ven.

„Počkej, Karlo!“ ozvalo se za ní. Otočila se, spatřila nehezký obličej spolužáka Lukáše. K Lukášovi byla příroda štědrá pouze, pokud šlo o jeho logické myšlení. Byl schopen vypočítat příklad dřív než ostatní, napadala ho jiná řešení, byl suverénně nejlepší žák školy. Karla ho měla docela v lásce, jediné co ji odpuzovalo, nebyla chronicky zanícená pleť, ale jeho levicové zaměření a silné sympatie s komunisty.

„Spěchám na nádraží, za patnáct minut mi to jede, “ houkla na něj a přehodila si ruksak přes rameno.

„Jdu tím směrem, “ zaradoval se a rychleji dohnal.

Vyšli spolu před budovu a zavedli hovor na Karlino nedávné zkoušení. Lukáš se vyptával na zadání příkladů a okamžitě chrlil výpočty.

Jakmile vyšli ven, uviděli nádherný zámek, který byl chloubou zdejšího kraje. Podnikatelská škola sídlila v budově arcibiskupského gymnázia, která byla se zámkem propojená. Před renesančním skvostem bylo malé parkoviště, obvykle zaplněné vozy. Dnes na něm stálo pouze jedno auto. Stará škodovka v pískové barvě. Karlu velmi překvapilo, když ze staré popelnice vylezl Roman Malý a radostně na ni zamával.

„Ach, známý mi přinesl dluh. Počkáš na mě?“ zeptala se Lukáše, který mladíka stojícího vedle vozu zatím nezaregistroval.

„Jasně. Počkám tady.“

Karla se rozběhla ke starému autu. Roman ji obdařil kouzelným úsměvem a políbil na tvář.

„Máš peníze?“ vyhrkla dívka místo pozdravu a odtáhla se.

„Nemám, ale jedu je zrovna vyzvednout, “ oznámil.

Karla hlasitě zaklela. To jí tedy ještě scházelo. „Romane, visíš mi je už takovou dobu. Copak nemáš blbou pětistovku? Kdybys dlužil mně, tak bych počkala, ale takhle mi je už za tebe trapně!“

„Sorry, dám ti je za chvíli. Pojeď se mnou k bance, “ požádal.

Obrátila oči v sloup. Co mohla dělat? Cítila určitou morální povinnost dlužnou částku vrátit. Roman si vypůjčil od jejich firemního řidiče před silvestrem pětistovku a Karla slíbila, že ji z něj dostane zpět. Šofér opatroval každou korunu, ale těžce vydělané peníze mu dal, protože se domníval, že Roman Malý je Karlin dobrý kamarád. Roman měl tehdy nějaké finanční potíže, zajel za Karlou a žádal o pomoc. Odmítla mu půjčit, pouze mu zajistila odvoz zpátky do Holešova. Netušila, že kamarád toho využije a vyláká peníze od jejich zaměstnance.

Karla se otočila na čekajícího Lukáše. „Jedu s nimi, ahoj!“ zakřičela na něj a nasedla na zadní sedadlo starého vraku. Její pozornosti neunikl drobný mladík sedící na místě řidiče. Pozdravila ho, ale on se ani nepohnul.

Roman hupl vedle mladíka a přátelsky se na Karlu zašklebil. Pohyb v malém autě jeho mohutné tělesné konstrukci dělal potíže. „Spěcháš, Karličko?“ zašvitořil.

„Ano, musím na autobus, za hodinu a půl vyrážím na oční.“

„No, tak to tě můžeme vyhodit v Holešově anebo tě zavezeme až do Bystřice, “ nabídl se ochotně.

„Ne, díky, pokud stihnu autobus, tak pojedu ním. Chci jen ty peníze, “ odsekla naštvaně.

„Jak si přeješ, “ zamumlal Roman a dal řidiči pokyn k jízdě.

Auto se hrkavě rozjelo. Projeli náměstí, obkroužili v jednosměrných ulicích budovu školy a zámku a najeli na hlavní obchvatový tah. K bance stojící nedaleko nádraží však nezamířili.

„Hele, Romane, co to na mě šiješ za boudu, “ vyhrkla Karla, když minuli cíl.

„Bez obav, krásko. Svezeme tě, ať se nenervuješ. Peníze můžu vyzvednout i v Bystřici. I když je to díra, banka tam snad je!“

Karla něco nesouhlasně zamumlala, ale na víc se nezmohla. Náhle ji přepadla únava, důsledek probdělé noci a ranního stresu. Zadívala se z okna. Zjistila, že nejedou hlavní trasou, kterou za čtyři roky studia znala nazpaměť. „Kudy to jedeme?“

„Po okreskách, “ oznámil Roman. „Naše autíčko nemá technickou, musíme bokem kvůli policajtům, “ opět se na Karlu nemotorně otočil a mile se usmál. „Jakpak se má Veronika?“

Karla krátce odpověděla. Neměla náladu ani zájem se s ním příliš vybavovat.

„Vídáváš se někdy s mojí bejvalkou?“ vyzvídal Roman.

„Myslíš Hanku?“ povytáhla obočí.

„Koho jiného, copak jsem chodil s nějakou jinou tvou kamarádkou!“ podrážděně zavrčel.

Karlu jeho reakce překvapila. Během chvíle změnil tón hlasu. „Klídek, jen jsem se ptala, “ opáčila. „Nevím, co Hanka, dlouho jsem ji neviděla, ale určitě se připravuje na vysokou. Je chytrá a má ambice. Proč jste se vlastně rozešli?“

Roman se poškrábal ve vlasech. „No, odjel jsem do Čečenska, na půl roku. A víš, že mě tam zabásli a drželi měsíce v chládku. Nečekala na mě, “ smutně sklopil kakaové oči. „Tys mě pak taky nechtěla!“ vyčetl jí.

Karla zalitovala, že k nim do auta vůbec nasedla. Nemínila poslouchat Romanovy výčitky. Rozhodla se, že hned jakmile dorazí domů, odveze řidiči peníze a požádá ho, aby už žádnému jejímu kamarádovi nebo kamarádce nikdy nic nepůjčoval.

„Vždyť jsem ti vysvětlila, proč my dva spolu nemůžeme chodit, a tys to pochopil. Alespoň ses tak tvářil, “ připomněla Romanovi někdejší rozhovor.

„Já vím, promiň, neměl jsem o tom vůbec začínat. Hanku ode mne moc pozdravuj, že jí držím palce, aby se na tu vejšku dostala.“ Romanův hlas zněl už opět klidně.

Karla přikývla a zavřela oči. Hlavu zavrtala do tvrdé opěrky sedadla, snažila se nabrat síly.

Roman sledoval cestu. Byl nervózní, dlaně se mu potily, cítil jak mu cuká v pravém koutku. Snažil se udržet úsměv, ale jeho grimasa byla křečovitá. V mysli se mu postupně vynořovaly nedávné události. Ještě před rokem a půl měl skvělou přítelkyni. Hanka byla nádherná, vysoká tmavovlasá bohyně s tím nejkrásnějším úsměvem, jaký kdy viděl. Byla dcerou ředitele holešovské střední školy a patřila mezi smetánku města. Aby ji mohl hýčkat, odjel za výdělkem do Čečenska. Tam ho ale zadrželi. Měli důvod, toho si byl vědom, i když to nikdy nikomu nepřiznal. Pašoval zbraně. V kriminále ho svlékli donaha a nechali hnít v malé tmavé díře pěkně dlouho. Bili ho, vyslýchali a tyranizovali. Všechno vydržel. Ne že by byl tak statečný, ale měl před sebou vidinu slíbených peněz. Propustili ho a on se rozjel na hranice. Tam obdržel prachy za dobře provedený obchod se zbraněmi, dvě stě tisíc korun. Doma si za ně několik měsíců užíval jako král. Jenže sláva jeho království netrvala dlouho. Všechny peníze utratil a kvůli závislosti na automatech, kterým propadl, se ještě zadlužil. Těsně před Vánocemi se potřeboval někam ukrýt a Karlina chata byla ideální místo. Přijala ho i se svými dvěma kamarádkami, a tak uprostřed lesů prožil pět krásných a klidných dnů. Sledoval, jak se baví zhýčkané holčičky, které nemusí pracovat a jedinou jejich zábavou je tlachání o idolech, módních trendech a líčení. Karla se mu líbila, to nemohl popřít. Nelákala ho jen její krása, ale hlavně materiální zázemí. Už jednou ho odmítla, bylo to těsně po návratu z Čečenska, když zjistil, že se s ním Hanka rozešla. Tehdy měl peněz jako šlupek a nechápal, že na ně Karlu nenalákal. Teď se ocitl na mizině a potřeboval její pomoc. Role se obrátila.

Večer před Štědrým dnem se osmělil a pokusil se o Karlu znovu. Počkal si na ni, když vyšla z chaty na terasu a rebelsky si zapálila cigaretu. Povídali si a on ji hypnotizoval očima. Byl si vědom svého charisma a přál si, aby mu podlehla. Jakmile dokouřila, přistoupil k ní blíž a pokusil se ji políbit. Udiveně se od něj odtáhla. Měsíc ozařoval její princeznovskou tvářičku.

„Zkusme to přece jen spolu, “ pošeptal jí do ucha a vtiskl žhavý polibek na šíji. „Lepšího chlapa nepotkáš, “ zažertoval.

Otřásla se. V obličeji se jí zračil odpor. „Ne, nezlob se. Nehodíme se k sobě. Už v létě jsem ti to přece řekla. Jsi jiný než já, a hlavně necítím to správné jiskření.“

Jdi do hajzlu s jiskřením, kterým tě krmí v pitomým Bravu, chtělo se mu na ni zakřičet. Ale musel svou prohru spolknout. Znovu se ji pokusil políbit, ale dopadlo to stejně.

„Mám tě ráda jako kámoše, nezlob se, “ špitla.

Byl v háji. Byla jeho poslední záchranou. Chtěl ji dostat a potom donutit, aby pro něj od prachatých rodičů získala peníze. Uchýlil se k přetvářce. Mozek chtěl Karle ublížit, ale tělo se chovalo jinak. Objal ji a pohladil po hustých vlasech. „Karli, pamatuj si, že tady budu vždycky pro tebe. Známe se už dva roky a vždycky ses na mě mohla spolehnout. Nikdy nedovolím, aby ti někdo ublížil. A kdyby se tak stalo, zavolej mi, já si to s ním vyřídím!“ zamumlal.

Karla překvapením zamrkala. „Díky, “ špitla. Jeho slova ji dojala.

Společně se vrátili do chaty. Roman měl vztek, musel si nějak dodat sebevědomí. Zčásti se mu to povedlo, když se ještě tu noc vyspal s Karlinou kamarádkou.

„Přes jaké šílené vesnice to vlastně jedeme?“ zeptala se Karla po chvilce ticha. Měla už toho natřásání po nekvalitních cestách s klikatými zatáčkami plné zuby.

„Ty to tady neznáš?“ zeptal se kluk za volantem. Bylo to poprvé, co promluvil.

„Ty nejsi Čech, co? Máš jiný přízvuk. Jsi Slovák?“ vyhrkla Karla otázku, která Vasila zaskočila.

Okamžitě zmlkl a zalitoval, že vůbec něco vypustil z úst. S hrůzou se podíval na Romana. Ten vztekle zasoptil. „Ne, je to Ukrajinec. Viděla jsi už Titanic?“ převedl vzápětí řeč jinam.

„Ne, ale to asi nikdo u nás, “ zasmála se Karla. „Ještě totiž neběží v kinech, až příští týden má premiéru, tuším, že nejblíž odsud ve Zlíně.“

„Ano, máš pravdu. Nezajdeme na něj?“ navrhl Roman.

„Můžeme, řeknu i Veronice, “ přitakala Karla a opět se zadívala z okna. Míjeli zimou uspaná pole, háje pustých ovocných stromů a malé vesnice rozsázené v údolích mezi nepatrnými kopci.

Náhle ji přepadl zvláštní pocit. Strach, úzkost přerůstající v zoufalství. Nechápala to. Vždyť už má po zkoušce! Čeká ji měsíce vysněné rande a volný víkend. Snažila se podivný strach zaplašit, ale nedařilo se jí to. Tíživé myšlenky se zakotvily v jejím vědomí a nechtěly se odtud hnout.

Auto záměrně míjelo větší města i hlavní dopravní tepny. Na jedné vedlejší hrbolaté, po zimě rozbité silnici vůz náhle zastavil. Roman střelil po Vasilovi výmluvným pohledem. Vzápětí vystoupil a začal obcházet škodovku. Otevřel kufr vozu a vyndal z něj provaz a roubík. Musel Karlu svázat a hodit dovnitř. Nikdo ji nesměl zahlédnout. Holešov byl už blízko.

„Copak se stalo?“ zajímala se Karla a vykukovala ven z auta.

„Ach, něco s kolem, “ zalhal Vasil. „Roman to šel zkontrolovat.“

„Proboha, snad jsme nepíchli!“ zděsila se. „Musím být v jedenáct v Bystřici, jinak nestihnu autobus!“ zaklela a otevřela dveře.

Roman instinktivně schoval provaz za záda. Rychlým krokem se blížil ke Karle. Když ji hodlal vytáhnout z auta a svázat, zaslechl motor nějakého vozu. Couvl zpět ke kufru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Unesená.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.