Melanie Milburneová

Noc v Saint Rémy

Překlad: Hilda Hansalová

Milá čtenářko,

únor je sice nejkratší měsíc v roce, ale letos ho máme o den delší. A co je lepšího na dlouhé zimní večery než romantika a snění!

Tentokrát se sešly příběhy, v nichž hrdinové spolu stráví vášnivou noc, která ovšem nezůstane bez následků… a každý se s tím vypořádá po svém.

Chloe zažije Únos na karibský ostrov, ale nakonec zjistí, že to není tak špatné. Hannah zaplatí svou Cenu za vášeň, a je na ní, aby svého vyvoleného přesvědčila, že manželství za to stojí. Podaří se Leovi získat od Tvrdohlavé Australanky Maddie to, po čem tak touží? Ava se má stát Giannisovou Milenkou na jeden večer, ale nakonec s ním zůstane už navždy. Kdo by nechtěl prožít vášnivou Noc v Saint Rémy stejně jako Audrey? A jak dlouho zůstane Cristina v Pevnosti na ostrově? To všechno zjistíte, až si přečtete knížky, které jsem pro Vás připravil na únor v edicích Sladký život a Sladký život Duo.

A jedna rada nakonec: „Jak si udržet hezké manželství? Myslím, že to chce především velkou dávku tolerance. Skoro bych řekl, že láska je dar, který dostanete a tolerance způsob, jak si ji zachovat. Je to iluzorní představa, že se vám podaří toho druhého změnit. Nezměníte ho, stejně jako nezměníte sebe. Každý z nás je v podstatě nesnesitelný, ale s tím je třeba žít. Takže jediná šance je zvyknout si na to a být rád, že se našel takový blázen, co si zvykl na Vás.“ (Marek Eben).

S láskou,

Váš Harlequin

Název originálu:

Tycoon’s Forbidden Cinderella

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2018

Překlad:

Hilda Hansalová

Odpovědný redaktor:

Ivana Čejková

© 2018 by Melanie Milburne

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2020

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Historická romance jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-4863-1 (EPUB)

ISBN 978-83-276-4864-8 (MOBI)

ISBN 978-83-276-4865-5 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Audrey fascinovaně zírala na pozvánku na svatbu, jako by to byl velký šváb, procházející se na stole hned vedle talíře s toasty. „Tak na tuhle svatbu nepůjdu za žádnou cenu. Za žádnou cenu.“

Její spolubydlící Rosie se posadila k jídelnímu stolu proti ní, natáhla ruku a vzala jí jeden toast z talíře. „Už potřetí a zase první družička, co?“ poznamenala s plnou pusou. „K neuvěření.“

Audrey si povzdychla. „Přesně tak. Být třikrát za družičku je už tak dost zlé, natož pokaždé na sňatku vlastní matky se stejným ženichem – s Harlanem Foxem. Člověk by řekl, že už dostala dost na pamětnou.“

„No, já si myslím, že přesně tohle je na celé té záležitosti nejpikantnější…“ Rosie zkroutila ústa v grimase, která měla naznačit: ještě že se to netýká mě.

„Nechápu, proč se máma nepoučila z chyby, kterou udělala. Dvakrát.“ Audrey točila v dlani šálkem s čajem. Vír, který se v něm utvořil, se podobal víru, který se jí točil v žaludku. „Která žena zdůvodní, proč si bere jednoho a toho samýho muže třikrát? Další svatbu nevydržím. Přetrpěla jsem dva rozvody, a třetí bude nad moje síly. Kdyby se aspoň odehrávaly v soukromí a civilizovaně. Ale to ne – byly nechutné a týdny se propíraly v tisku.“

Hlučně upustila lžičku na podšálek. „Problém je, že mám za rodiče v podstatě hrdiny telenovely. Ať udělají cokoliv, ať se jim stane cokoliv – dobré věci, špatné věci nebo dokonce i bolestné věci – veřejnosti to neunikne. Všechno se hned objeví v bulvárním tisku a na internetu – s milionovým zhlédnutím.“

„Jo, už vidím, jak vzápětí bulvár nezapomene rozmáznout aféru Sibelly s jedním z těch mladých kameramanů,“ poznamenala Rosie. „Je k neuvěření, že má pětadvacetiletou dceru a pořád přitahuje chlapy jako bar pijáky.“

„Jo, a aby toho nebylo málo – Harlan Fox je stejně slavný jako moje máma.“ Audrey se zamračila a prudce od sebe odstrčila šálek, jako by ji ohrožoval na životě. „Co probůh vidí na stárnoucí rockové hvězdě heavymetalové kapely?“

„Jestli ta svatba nemá něco společného s tím, že Harlan a jeho kámoši se chtějí dát znovu dohromady a chystají se na turné a comeback?“ Rosie byla zřejmě zanícená čtenářka bulvárních časopisů.

Audrey zakoulela očima. „Ten proces znovuzrození se určitě protáhne, protože dva členové kapely v současné době pobývají na odvykací léčbě – jeden kvůli drogám a druhý kvůli závislosti na alkoholu.“

Rosie si olízla džem ze špičky prstu a zatvářila se, jako by si na to zrovna teď vzpomněla. „Je Harlanův syn Lucien pořád tak neuvěřitelně sexy?“

Audrey vyskočila a odstrčila židli, jako by pod ní začala doutnat. Při sebemenší zmínce o Lucienu Foxovi se napružila. Zaťala zuby, sebrala hrnek ze stolu a obsah vylila do dřezu. Přála si, aby mohla místo do dřezu vchrstnout čaj do Lucienovy neskutečně hezké tváře. „Ano,“ řekla a znělo to, jako by vyplivla z úst něco nechutného.

„Je legrační, jak si vy dva nemůžete přijít na jméno,“ ušklíbla se Rosie. „Chci tím říct, že si myslím, že toho máte hodně společného. Oba žijete ve stínu slavných rodičů. A občas jste se dokonce stali nevlastními sourozenci. V průběhu kolika let?“

Audrey se otočila od dřezu a sevřela opěradlo židle. „Šesti. Ale to se už opakovat nebude. Sourozenci z nás už nebudou. V žádném případě. K té svatbě totiž nedojde.“

Rosie zvedla obočí, až se dotýkalo ofiny. „Cože? Myslíš, že jim to rozmluvíš?“

Audrey pustila opěradlo židle a natáhla se pro mobil, který ležel na stole. Matka na její zprávy pořád nereagovala. Zatraceně, pomyslela si rozladěně. „Mám v úmyslu mámu a Harlana najít a otevřeně a důrazně si s nimi promluvit. Jestli to jinak nepůjde, budu je vydírat. Musím jim ve sňatku zabránit. Musím.“

Rosie se zamračila. „Co myslíš tím najít je? Proč? Skrývají se někde nebo tak něco?“

„Oba vypnuli mobily. Jejich agenti zřejmě nemají tušení, kde jsou.“

„A ty to víš?“

Audrey poklepávala prsty na displej mobilu. „Ne, ale mám určitou představu, kde by mohli být, a z té budu vycházet. Snad se nepletu.“

„Neptala ses Luciena, jestli náhodou neví, kde jsou, nebo jsi s ním od toho posledního rozvodu nemluvila? Jak je to vlastně už dlouho?“ vyzvídala Rosie.

„Tři roky,“ odpověděla Audrey. „Posledních šest let se máma s Harlanem dávali dohromady, brali se a zase se rozváděli takovým tempem, že to ani bulvár nestačil sledovat. Já už to nechci. Už nechci, aby se to opakovalo. Ať se zase dají dohromady, ale bez svatby. Svatba prostě nebude.“

Rosie kroutila rty ze strany na stranu, jako by nevěřila svým uším. „No páni! Ty proti manželství opravdu něco máš! Ty se nechceš jednou vdát?“

„Ne. Nechci.“ Audrey bylo jasné, že mluví jako upjatá stará panna v románu z devatenáctého století, ale bylo jí to jedno.

Nenáviděla svatby. Nenáviděla s velkým N na začátku. Když viděla bílé šaty se závojem a s vlečkou, málem se pozvracela. Možná, že by jí to tak nevadilo, kdyby se nemusela účastnit několika matčiných svateb. Před Harlanem Foxem byla Sibella Merringtonová vdaná už třikrát, a ani s jedním ze tří bývalých manželů Sibella neotěhotněla. Údajně. Audrey proto nevěděla, kdo je její otec, a zřejmě to nevěděla ani máma, i když nakonec počet možných otců zúžila na dva.

„Neodpověděla jsi na mou otázku,“ naléhala Rosie. „Mluvila jsi s Lucienem, nebo nemluvila?“

„Nemluvila.“

„Možná, že bys o tom měla začít uvažovat,“ radila jí Rosie. „Nikdy nevíš – možná by se osvědčil jako spojenec v tvém tažení proti sňatku Harlana a Sibelly.“

Audrey si pohrdavě odfrkla. „Pokud někdy s tím arogantním a nadutým pitomcem zase promluvím, peklo se promění ve výrobnu ledu.“

„Proč ho tak moc nenávidíš? Co ti udělal?“

Audrey šla ke dveřím, z věšáku sundala kabát, oblékla si ho, vytáhla si vlasy zpod límce a zadívala se na svou spolubydlící. „Nechci o tom mluvit. Prostě ho nenávidím, to je všechno.“

Rosie znovu vyletělo obočí až k pěšince, zaklonila se v židli a oči jí svítily zvědavostí. „Zkusil na tebe něco?“

Audrey zrudla a tváře měla najednou tak horké, že by si na nich mohly udělat další toasty. Za nic na světě by Rosie nepřiznala, že to ona na něho něco zkusila, a že ji odmítl.

Potupným, trapným, ponižujícím způsobem ji odmítl.

A ne jednou, ale hned dvakrát. Poprvé – to jí bylo osmnáct – a pak znovu, když jí bylo jedenadvacet. Pokaždé to bylo na svatební hostině jejich rodičů. Další důvod, proč musím sňatku zabránit.

Už žádná svatební hostina.

Už žádné šampaňské.

Už žádné neohrabané flirtování s Lucienem Foxem.

Panebože, proč, proč, proč jsem se ho pokoušela políbit?

Měla v úmyslu jen tak ho ďobnout na tvář, aby ukázala, jak je v pohodě a nad věcí, pokud jde o sňatek jejich rodičů. Ale tak nějak sklouzla pusou. Záleží na tom, kdo z nich sklouznul pusou? Téměř se dotkli rty. Tak blízko ještě ke rtům nějakého kluka nebyla.

Ale ucukl, jako by ho chtěla uštknout.

Totéž v modrém se opakovalo při druhé svatbě jejich rodičů. Audrey se rozhodla, že se bude chovat, jako by se nic nestalo. Jako by nikdy nedošlo k onomu skoropolibku. Ukáže mu, že je zcela nad věcí. Po několika sklenkách šampaňského našla odvahu jít na parket, a když zrovna tancovala kolem Luciena, poslala mu vzdušný polibek, ale jaksi se stalo, že ji někdo zezadu strčil a ona celým tělem na Luciena narazila. Aby neupadla, chytla se ho za košili. Vzal ji za boky, aby neztratila rovnováhu.

A v jednu chvíli… v jednu nesmírně krátkou chvíli, když se trochu ztišil hluk probíhající oslavy, a když se jí zdálo, že jsou úplně sami… měla dojem, že ji políbí. A co jsem udělala já?

Stoupla jsem si na špičky, zavřela oči a čekala, že mě políbí. A čekala. A čekala.

Nepolíbil ji.

Jen když na to pomyslela, zastyděla se do hloubi duše.

V obou případech byla trochu v náladě, a proto jí rozum říkal, že se zachoval čestně, když její neobratné pokusy o polibek odmítl, ale srdce nebo spíš žena, nejistá žena v ní, chtěla vědět, jestli může nějakého muže přitahovat. Chtěl by ji nějaký muž políbit nebo dokonce se s ní milovat?

Bylo jí pětadvacet, a byla ještě panna. S klukem si vyšla naposledy někdy před dvacítkou. Jistěže ji kluci mockrát zvali na rande, ale odmítala je, protože si nebyla jistá, z jakého důvodu si s ní chtějí vyjít. Měla první rande, když jí bylo šestnáct. Skončilo katastrofálně. Bylo pro její ego tak zničující, že by udělala cokoliv, aby něco podobného už nikdy nezažila. Pozval ji na schůzku jen proto, že měla slavnou matku. Ne proto, že s ní chtěl jít do kina nebo proto, že se mu líbila.

Vždycky to bylo kvůli slavné matce.

Vzala si klíče a tašku, kterou si před snídaní sbalila. „Na víkend odjedu z města.“

„Smím vědět, kam jedeš, nebo je to státní tajemství,“ neodpustila si Rosie uštěpačnou otázku.

Audrey nemohla říct, že by své spolubydlící nedůvěřovala, ale věděla, že i Rosie byla nekritickou obdivovatelkou Sibelly Merringtonové.

„Promiň, Rosie, ale chci to udržet v tajnosti. Pokud to bude možné, chci se vyhnout pozornosti médií. Protože máma a Harlan se skrývají, první osoba, na kterou se paparazzi vrhnou, budu já.“

Prosím, prosím, jen ať se tohle už nikdy nestane, v duchu se modlila Audrey.

Paparazzi matku po prvním rozvodu neúnavně pronásledovali. Schovala se před nimi u Audrey v bytě. Zůstala u ní tři týdny, třikrát se předávkovala drogami. Nebylo to tak vážné, aby bylo zapotřebí volat záchranku, ale Audrey k ní musela pokaždé zavolat jejího doktora. Bylo to tehdy pro ni tak stresující, že to byl možná hlavní důvod, proč nechtěla, aby si matka znovu Harlana Foxe vzala.

„A co Lucien?“

„Co má být s Lucienem?“ Stačilo, když zaslechla jeho jméno, a ztuhla jako prkno.

„Co jestli se Lucien ozve a bude chtít vědět, kde jsi?“

„Neozve se. A kdyby přece jen – má moje číslo.“

Ne že by ho během posledních tří let použil. Nebo během posledních šesti let. Proč by to taky dělal? Nebyla jeho typ. Jeho typ byly vysoké dlouhonohé blondýnky, ženy, které nepily spousty šampaňského, když byly nervózní nebo nejisté nebo vykolejené. Protože nervózní, nejisté nebo vykolejené nikdy nebyly.

„Můžeš být šťastná, že má Lucien Fox uložené tvoje číslo v mobilu,“ řekla Rosie a v obličeji se jí objevil toužebný výraz. „Přála bych si mít jeho číslo v mobilu. Předpokládám, že ty ho taky nemáš –“

Audrey zavrtěla hlavou. „Bylo by to naprosto zbytečné, i kdybych ho měla. Nechodí s obyčejnýma holkama, jako jsme my. Chodí jen se superštíhlýma supermodelkama.“

Rosie si povzdechla. „No jo, jako například s tou, se kterou se ukazuje už celé týdny – s Vivianou Prestonwardovou.“

Audrey se sevřel žaludek. „Co-cože?“ zachraptěla a odkašlala si. „Chci říct – no jistě, to vím taky.“

„Viviana je neskutečně krásná.“ Rosie se zatvářila zasněně, ale vzápětí její výraz vystřídala závist. „Viděla jsem jejich fotku – byli na nějakém charitativním plese. Někteří z přítomných se prý nechali slyšet, že ti dva se brzy zasnoubí. Některé holky mají zkrátka štěstí. Dostanou do vínku krásu a za muže ty nejlepší chlapy.“

„Neřekla bych, že Lucien Fox je nějaká výhra,“ odtušila Audrey. Snažila se v hlase potlačit hořkost. „Vypadá sice dobře a je bohatý, ale jeho osobnost by potřebovala hodně vylepšit. Je hrozně upjatý, chladný a nudný.“

Rosie se na ni zkoumavě zadívala. „Možná, že tě požádá, abys mu šla za družičku i na jeho svatbě, jestli už zase budete nevlastní sourozenci.“

Audrey stiskla zuby tak silně, že kdyby mezi nimi měla kokosový ořech, rozlouskla by ho. „Ne, pokud do toho budu moct mluvit.“

Audrey opustila Londýn a za několik hodin vjížděla na úzkou cestu, která vedla k jejich chalupě. Odlehlý venkovský dům v Cotswoldsu matka koupila, když získala svou první roli v televizním filmu. Audrey se divila, že matka dům už dávno neprodala, ale nějak se stalo, že dům jí pořád zůstával, zatímco několik manželů a jejich domy jí nezůstali.

Byl příliš neokázalý na to, aby ho novináři považovali za pravděpodobné útočiště Sibelly a Harlana, a proto ho Audrey dala na první místo v seznamu míst, na nichž je chtěla hledat. Máma jí nechala ve schránce spolu s pozváním na svatbu lístek s nápovědou: Jeli jsme si s Harlanem přivonět k narcisům.

To mohlo znamenat jen jediné: jsou v Bramble Cottage.

V tomto ročním období byla zahrada kolem chalupy plná narcisů. Byly i podél cesty, na polích, pod stromy, na březích velkého potoka. Jejich zářivá žluť a vůně Audrey od dětství okouzlovala.

Bramble Cottage představoval dokonalý úkryt, protože se nacházel na konci dlouhé příjezdové cesty lemované živým plotem a stromy, jejichž přerostlé větve tvořily jakýsi tunel. Asi v polovině příjezdové cesty byl most přes potok, který se po velkých deštích přeměnil v říčku.

Jako dítě ji stromy lemující příjezdovou cestu fascinovaly, protože se jí zdálo, že ji chtějí svými větvemi obejmout. Kdykoliv projížděly dlouhým stinným tunelem, představovala si, že vstupují do jiného světa, do bezpečného světa, do kouzelného světa, kde byla jen máma a ona. Do světa, v němž se nevyskytovali muži, kteří přicházeli a zase po čase odcházeli.

Nečíhali tady reportéři, aby skrytými kamerami natáčeli každý pohyb Sibelly a její plaché dcery.

Audrey vystoupila z auta. Při zběžném pohledu nepozorovala v domě žádnou známku nějaké činnosti, ale věděla, že matka a Harlan by dokonale zakryli každou stopu, která by je mohla odhalit.

Když se podívala pozorněji, zjistila, že chalupa vypadá dost zanedbaně. Mezi občasnými matčinými návštěvami mohly uplynout celé měsíce, ne-li roky, jak se zdálo. Vždycky si myslela, že na dům dohlíží najatý správce.

Zahrada byla přerostlá, ale to jí tolik nevadilo. Naopak – přispívalo to k půvabu místa. Audrey milovala pohled na rostliny přetékající z truhlíků a květináčů a na květy, které provoněly vzduch jarními vůněmi.

Audrey zaparkovala auto ve stínu rozložitého dubu dál od chalupy, na místě, kam nebylo vidět. Nechtěla, aby ho náhodou zahlédl nějaký slídil, kterého by napadlo Harlana a Sibellu tady hledat.

V duchu si pogratulovala, když spatřila před chalupou v drobných oblázcích čerstvé stopy po pneumatikách. Sklonila se, aby si je mohla prohlédnout zblízka. Podle nich zjistila, že auto přijelo a zase odjelo, což znamenalo, že matka s Harlanem nemohli být daleko. Možná si zajeli pro zásoby nebo pro něco. To „něco“ byla pravděpodobně bohatá zásoba alkoholu.

Napřímila se a zahleděla se na oblohu, na níž se pojednou nakupily temné mraky. Přijde bouřka, pomyslela si. To byla další věc, kterou tady milovala: jarní bouřky, které okouzleně pozorovala za okny domu.

Náhradní klíč byl vlevo pod květináčem, ale Audrey nejdřív zaklepala pro případ, že by byli doma. Když nikdo neodpovídal, odemkla si. Dveře otevřela přesně ve chvíli, kdy se spustil prudký déšť, jako by někdo otočil vodovodním kohoutkem.

Zavřela za sebou dveře a rozhlédla se po velké místnosti. Určitě tady nikdo nebyl už celé měsíce. Snažila se ze všech sil potlačit zklamání. Byla si tak jistá, že je tady najde.

Špatně jsem si vyložila matčinu poznámku?

Zahleděla se na pavučiny, které visely ze stínítka lampy a z krbové římsy a otřásla se. Na nábytku ležela tenká vrstva prachu a v domě se vznášel nepříjemný zatuchlý odér. Pokud existoval nějaký domovník nebo správce nemovitosti, tak sem zřejmě ani nepáchl.

Audrey napadlo, že kdyby tu nějakou dobu zůstala, mohla by podstoupit sice odpornou, ale nenákladnou terapii, která by ji zbavila arachnofobie. Roztáhla závěsy, aby do domu dostala víc světla, ale na obloze se nakupila tak hrozivá bouřková mračna, že to nepomohlo. Svět venku teď dostal žlutozelenou barvu a s každým zablesknutím působil stále hrozivěji.

Rozsvítila a obývací pokoj s měkkými pohovkami a ušákem, který stál vedle krbu, hned vypadal domácky a útulně. Svářil se v ní pocit zmaru, že její pátrání po matce a Harlanovi zřejmě nebylo úspěšné, s potěšením, že má chalupu pro sebe – a právě při bouřce. Říkala si, že by tu mohla zůstat hodinu nebo dvě a dát dům trochu do pořádku, nebo by tu mohla dokonce zůstat přes noc a promyslet si plán B.

Pořád neztrácela naději, že se máma s Harlanem mohou každou chvíli vrátit. Vždyť tu evidentně někdo byl, jak usoudila podle stop po pneumatikách před domem.

Tak prostě počkám, dokud nepřijedou. Posadíme se, pohovoříme a já jim ten směšný třetí sňatek rozmluvím.

Podívala se ke krbu. Nemám rozdělat oheň? napadlo ji. Vedle krbu byl velký koš se dřevem a s třískami. Přemýšlela, jestli je na to dost chladno, ale než dospěla k definitivnímu rozhodnutí, už začala dělat v krbu hranici z třísek, aby stačilo jen škrtnout. Nakonec se to bude hodit, pokud vypadne proud, což tady během bouřky nebylo nic neobvyklého.

Jako by to přivolala. Ve chvíli, když obrovský blesk roztrhl oblohu, lampa na stolku vedle pohovky zablikala. Zahřmělo tak silně, že i přesto, že bouřky milovala, lekla se a vyskočila na nohy. Lampa znovu zablikala, a zhasla. Pokoj se ponořil do přízračného šera. Otřásla se.

Je to jen bouřka. Miluješ bouřky.

Tentokrát se jí nepodařilo samu sebe přesvědčit. Ta bouřka byla nějak jiná než ty, na které si pamatovala. Byla silnější a zuřivější.

Prudký déšť bušil do oken, hromy hřměly, a přesto zaslechla také jiný zvuk: skřípění pneumatik na oblázkové příjezdové cestě.

Jsou tady.

Tušení ji nezklamalo. Máma a Harlan přijeli. Audrey vyskočila z pohovky a vrhla se k oknu.

Srdce jí na chvilku přestalo tlouct.

Ne. Ne. Ne.

Ne Lucien Fox. Co tu dělá?

Za závěsem sledovala, jak se blíží ke vchodovým dveřím. Dýchala namáhavě jako starožitné měchy, kterými vždycky rozdmýchávala oheň v krbu.

Prudký liják ho celého zmáčel, ale zdálo se, že na to nedbá. Doufala, že nezahlédl její auto, které zaparkovala vzadu pod dubem.

Slyšela, že Lucien zaklepal na dveře. Zřejmě ze stejného důvodu, proč zaklepala ona, než vešla do chalupy. Dveře se otevřely a zase zavřely.

Mám zůstat schovaná za závěsem, a počkat, dokud zase neodejde? Nemohla se rozhodnout.

Vešel do obývacího pokoje a Audrey tlouklo srdce v rytmu kroků na rozvrzané dřevěné podlaze.

Krok-vrz-buch, krok-vrz-buch, krok-vrz-buch.

„Harlane?“ Lucienův hluboký baryton ji rozechvěl – jako ostatně vždycky, když promluvil. „Sibello?“

Audrey si uvědomila, že už je příliš pozdě, aby vystoupila z úkrytu. Nezbývalo než doufat, že odejde dřív, než ji objeví. Jak dlouho mu to může trvat? Určitě také zjistí, že tady nikdo nebyl celé měsíce…

Jejda! Došlo jí, že měla v krbu připravené dříví na rozdělání ohně. Srdce jí zběsile tlouklo – stejně hlasitě, jako hřměly hromy venku. Rychle dýchala. Než vypadl proud, chtěla oheň zapálit a zápalky nechala ležet na zemi před krbem.

Všimne si toho?

Podlaha zase zavrzala a Audrey zadržela dech. A vtom ji začalo šimrat v nose z prachu ze závěsů. Neuměla kýchnout jako dáma. Její burácivé kýchnutí registrovaly seismografy. Její kýchnutí mohlo vyvolat zemětřesení v Ekvádoru. Byla svým kýcháním proslulá. Když kýchla, psi začali výt a miminka se rozplakala. Cítila, jak se to blíží, blíží, blíží…

Stiskla nos prsty, jak nejsilněji to dokázala. Celá se třásla úsilím, aby zabránila explozi.

Velký blesk rozzářil oblohu a hned následovalo zahřmění. Audrey se lekla a na chvilku přestala svírat nosní dírky. V šoku se chytla závěsu a čekala, že do ní udeří blesk. Možná někdo po letech za závěsem najde hromádku popela. Jenže tím, že se chytla závěsu, zvířila další prach a kýchnutí bylo nevyhnutelné.

„Á… á… hepčí!“

Bylo to jako výbuch bomby. Zakymácela se, a protože byla částečně omotaná závěsem, strhla jej i s garnýží a dřepla na zem. I když byla pokrytá silným závěsem jako rubášem, zaslechla sprosté zaklení. Vzal za hromadu látky, a konečně ji objevil. „Co to tady sakra je?“

„Ahoj…“ Posadila se a mávla mu na pozdrav.

„Ty?“ nevěřícně vyhrkl.

„Jo, já.“ Audrey se rychle, byť nemotorně, vydrápala na nohy a přála si, aby měla na sobě džínsy a ne šaty. Jenže v džínsech měla širší boky, jak si myslela, takže nosila raději šaty. Uhladila si sukni a prohrábla si rozcuchané vlasy. Jestlipak mě srovnává se svou nádhernou přítelkyní? Vsadila bych se, že kdyby Viviana zakopla, a přitom strhla závěs, vypadala by i pak dokonale. Určitě kýchá jemňounce jako pravá dáma. A kromě toho určitě vypadá v džínsách skvěle.

„Co tady děláš?“ Tón jeho hlasu jako vždy vyjadřoval nesouhlas s jejím konáním. Nesnášela to.

„Hledám svou mámu a tvého otce.“

Lucienovo dokonalé černé obočí se zvedlo do výsměšných oblouků. „Za závěsem?“

Audrey na něho vrhla pohled, který by každého jiného znejistil. „Moc vtipné! Nemůžu se udržet smíchy. Co sem přivádí tebe?“

Zvedl závěs a začal ho skládat, jako by potřeboval nějak zaměstnat ruce. Zachmuřený výraz jeho obličeje mohl směle konkurovat obloze venku. „Totéž co tebe. Hledám svého otce a tvou matku.“

„Proč si myslíš, že by tady mohli být?“

Nedbale složený závěs hodil přes křeslo a pak zvedl garnýž. Postavil ji ve vedle okna. „Otec mi poslal textovku, ve které mě informuje, že hodlá strávit víkend na venkově.“

„Zmínil se v té zprávě o narcisech?“

Lucien se na ni podíval, jako by mluvila o něčem odporném, a ne o kytkách. „O narcisech?“

Audrey si založila ruce na prsou. „Ty sis jich tady všude kolem nevšiml? Tady je doslova jejich ráj.“

Zvedl koutek úst v náznaku úsměvu, ale vzápětí se jeho rty znovu sevřely do přísné linky. „Myslím, že jsme jim oba zase naletěli – nebylo by to poprvé.“

Teď zase Audrey skrývala úsměv. „Takže předpokládám, že jsi taky dostal pozvánku na jejich svatbu.“

Jeho výraz mluvil za všechno: „Ty taky?“

„Já taky.“ Vzdychla si. „Už nezvládnu být družička na další matčině svatbě. Nedokážu si znovu obléct šaty, které pro družičky navrhne. Její vkus je v tomto ohledu skoro stejně špatný jako její vkus ve výběru mužů.“

Pokud se ho její neskrývané pohrdání otcem dotklo, nedal to najevo. „Musíme jim zabránit, aby udělali další fatální chybu, než bude příliš pozdě.“

„My?“

Jejich pohledy se střetly. Je možné, aby měl někdo safírově modré oči? Je spravedlivé, že má tak husté dlouhé řasy, zatímco já si je musím zahušťovat a prodlužovat řasenkou? „Mezi námi – oba musíme teď zúžit počet míst, kam se mohli uchýlit a kde budeme dál hledat. Kam tvoje máma jezdí, když nechce být středem pozornosti a chce se schovat před fotografy a novináři?“

Audrey zakoulela očima. „Ona chtěla být vždycky středem pozornosti. Rozhodně zpočátku, ale teď už to kupodivu nechce.“ Audrey nad tím chvíli přemýšlela. „Ale zdá se, že tady nebyla celé měsíce, ne-li rok nebo dva. Možná i déle,“ řekla po chvíli.

Lucien přejel rukou po zaprášeném povrchu police, vedle níž stál, a zkoumavě se zahleděl na své prsty jako policejní technik. Zvedl k ní pohled. „Napadá tě jiné místo, kam mohli jet?“

„Hmm… Vegas?“

„To si nemyslím. Určitě tam ještě nezapomněli na poslední svatbu. Vzpomínáš?“

Audrey si ze srdce přála, aby na ni zapomněla. Po trapně nešikovném vzdušném polibku určeném Lucienovi – jako by to nebylo dostatečně zlé – máma a jeho otec se na hostině po svatbě číslo dvě neskutečně opili a vyvolali rádoby žertovnou dortovou bitvu, při níž se neházelo jenom dorty a jednohubkami, ale také talíři s jídlem. Netrvalo dlouho a sál byl zcela zdemolovaný, pro tři lidi musela přijet ambulance a čtyři další byli zatčeni po bitce, při níž se neházelo jen jídlem, ale také těžkými mísami s punčem a kbelíky s ledem.

Pro bulvární časopisy to bylo sousto, které jim zajistilo skvělou prodejnost po několik dní a vedení hotelu, kde se hostina konala, zakázalo Sibelle a Harlanovi vstup do prostor hotelu jednou provždy. Fakt, že Sibella byla první, kdo hodil dortem, Luciena opravňoval, jak se domníval, ji nařknout, že všechno byla její vina.

„Máš pravdu. Vegas ne. Kromě toho chtějí, abychom jim šli za svědky. Pozvání neuvádí, kde a kdy se svatba bude konat.“

Lucien chodil po místnosti sem a tam. Připomínal jaguára v přepravce pro zvířata. „Mysli. Mysli. Mysli.“

Audrey si nebyla jistá, jestli mluví k ní nebo k sobě. Tak jako tak ji nic nenapadalo. Kdykoliv byla v jeho blízkosti, nedokázala rozumně uvažovat. Příliš ji rozptyloval. I teď se musela pořád dívat na jeho zamračenou tvář. Byl jeden z nejpřitažlivějších mužů, jaké kdy viděla – možná vůbec nejpřitažlivější.

Byl vysoký, urostlý a krásný. Kdykoliv se mu podívala na ústa, zatoužila, aby ji líbal – dlouze a vášnivě. Ještě takové polibky nezažila, a od něho už vůbec ne, ale to neznamenalo, že o nich nemohla snít. Měl husté, černé, vlnité vlasy, někdy delší, někdy kratší, ale obvykle tak dlouhé, že se mu dotýkaly límce. Byl hladce oholený, a sotva patrné strniště v ní vyvolalo touhu cítit jej na své jemné kůži.

Lucien se zastavil, podíval se na ni a zamračil se. „Co?“

Audrey zamrkala. „Co?“

„Já jsem se ptal první.“

Olízla si rty, protože je měla sušší než prach na policích. „Přemýšlela jsem. A když přemýšlím, tak zírám.“

„O čem jsi přemýšlela?“

Jak v těch džínsách a obepnutém kašmírovém svetru vypadáš sexy.

Audrey cítila, že se začervenala. Tváře jí hořely. „Myslím, že bouřka ještě zesílila.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noc v Saint Rémy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.