Cathy Williamsová

Tvrdohlavá Australanka

Překlad: Jana Austinová

Milá čtenářko,

únor je sice nejkratší měsíc v roce, ale letos ho máme o den delší. A co je lepšího na dlouhé zimní večery než romantika a snění!

Tentokrát se sešly příběhy, v nichž hrdinové spolu stráví vášnivou noc, která ovšem nezůstane bez následků… a každý se s tím vypořádá po svém.

Chloe zažije Únos na karibský ostrov, ale nakonec zjistí, že to není tak špatné. Hannah zaplatí svou Cenu za vášeň, a je na ní, aby svého vyvoleného přesvědčila, že manželství za to stojí. Podaří se Leovi získat od Tvrdohlavé Australanky Maddie to, po čem tak touží? Ava se má stát Giannisovou Milenkou na jeden večer, ale nakonec s ním zůstane už navždy. Kdo by nechtěl prožít vášnivou Noc v Saint Rémy stejně jako Audrey? A jak dlouho zůstane Cristina v Pevnosti na ostrově? To všechno zjistíte, až si přečtete knížky, které jsem pro Vás připravil na únor v edicích Sladký život a Sladký život Duo.

A jedna rada nakonec: „Jak si udržet hezké manželství? Myslím, že to chce především velkou dávku tolerance. Skoro bych řekl, že láska je dar, který dostanete a tolerance způsob, jak si ji zachovat. Je to iluzorní představa, že se vám podaří toho druhého změnit. Nezměníte ho, stejně jako nezměníte sebe. Každý z nás je v podstatě nesnesitelný, ale s tím je třeba žít. Takže jediná šance je zvyknout si na to a být rád, že se našel takový blázen, co si zvykl na Vás.“ (Marek Eben).

S láskou,

Název originálu:

The Italian’s One-Night Consequence

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2018

Překlad:

Jana Austinová

Odpovědný redaktor:

Ivana Čejková

© 2018 by Cathy Williams

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2019

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Historická romance jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-4857-0 (EPUB)

ISBN 978-83-276-4858-7 (MOBI)

ISBN 978-83-276-4859-4 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Leo Conti seděl na zadním sedadle svého šoférem řízeného vozu a z diskrétní vzdálenosti s požitkem obhlížel budovu, která dominovala dublinské ulici lemované stromořadím. Výtečná lokalita, velikost právě tak akorát. Obchodní dům navíc nesl všechny známky opotřebení, které signalizovaly, že se sotva drží nad vodou.

Leo si v duchu zamnul ruce. Bylo to lepší, než čekal.

Jednalo se o obchoďák, který se jeho děda snažil přes padesát let získat. Pokaždé, když už se zdálo, že ho má na dosah, znovu mu unikl.

Benito Conti vlastnil rozsáhlou síť nákupních středisek po celém světě, avšak právě tento obchodní dům se mu pokaždé vzdálil, jako by se mu vysmíval.

Lea vychovávali prarodiče od jeho osmi let, takže měl o dědově marné touze velmi dobrý přehled. Nikdy nepochopil, proč to dědeček prostě nevzdá, jenže… Když vás podvede nejlepší přítel, zanechá to ve vašich ústech hořkou pachuť, které se za každou cenu snažíte zbavit. A to byl právě dědečkův případ.

Leo byl léta svědkem, jak se starý muž pokouší odkoupit svůj vysněný obchodní dům od Tommase Galla. Bezvýsledně.

„Raději ho nechá zchátrat, a pak mi ho teprve prodá,“ brblal Benito. „Jako bych to viděl přímo před sebou! Je až příliš hrdý… A že se ten dům jednou rozpadne, na to dám jed! Tommaso je vášnivý pijan a hazardní hráč. Peníze mu už celá desetiletí protékají mezi prsty… Kdo se směje naposled, ten se směje nejlíp! Ten chlap nemá ani tušení, co je to čest.“

Čest, napadlo Lea, když si teď dědova slova znovu vybavoval, je iracionální emoce, která vede ke zbytečným komplikacím.

S očima stále upřenýma na chátrající budovu se Leo naklonil k šoférovi.

„Dej si pauzu, Jamesi,“ poručil mu. „Kup si třeba někde něco pořádného k jídlu. Nemusíš do sebe pořád cpát jen fast food. Nesvědčí ti to. Až tady budu hotový, zavolám ti, abys mě vyzvedl.“

„Budete to tu dnes kupovat, šéfe?“

Přes Leův obličej přelétl lehký úsměv. Zachytil šoférův pohled ve zpětném zrcátku. James Cure – řidič, poskok a bývalý zlodějíček – byl jedním z mála lidí, kterým by Leo bez váhání svěřil svůj život.

„Nejdřív se tu trochu porozhlédnu,“ odpověděl a otevřel dveře, čímž do vnitřku klimatizovaného vozu pustil závan rozpáleného letního vzduchu. „Samozřejmě inkognito, abych dopředu věděl, kolik bych mohl nabídnout. Ovšem z toho, co vidím, je mi jasné, že stařík po sobě zanechal v podobě téhle budovy jen přítěž. Nový majitel se jí bude určitě chtít zbavit dřív, než se v obchodních kruzích začne mluvit o její faktické neprodejnosti.“

Leo neměl ani ponětí, kdo obchoďák nyní vlastní. Netušil ani, že Tommaso Gallo se s ním chtěl ani ne před měsícem setkat, jenže dědeček ho povolal zpět do Hong Kongu, takže ze schůzky sešlo a Tommaso svůj obchodní dům prodal někomu jinému.

„A teď už jeď,“ ukončil Leo konverzaci se šoférem. „Cestou za salátem se můžeš poohlédnout po nějakém bazaru, kde bys mohl odlehčit všem těm zlatým prstenům a řetězům, kterými jsi ověšený. Nedá se na to dívat,“ zavtipkoval. „To ti ještě nikdo neřekl, že se to už dávno nenosí?“

James obrátil oči v sloup, pak se usmál a konečně odjel.

Leo v dobré náladě vykročil k otočným dveřím obchodního domu a přidal se k hrstce vcházejících a vycházejících zákazníků. Bylo sobotní ráno, které lidé obyčejně využívali k nákupům. To, že se jich tu vyskytoval tak nízký počet, svědčilo o žalostném stavu obchoďáku. Ne, skutečně si nevedl dobře.

Čtyři patra betonu a skla, která spěla ke svému zániku. Leo v duchu snížil cenu o několik stovek tisíc. Znovu si v duchu zamnul ruce.

Napadlo ho, že dědečka by to jistě potěšilo. Tato budova mu měla patřit už před padesáti lety, kdyby ovšem Tommaso Gallo dostál svému slibu. Teď by ji děda získal za pakatel a snad by konečně pocítil spravedlivé zadostiučinění.

Leo prošel dveřmi a vydal se k plánku budovy, umístěnému hned vedle pojízdných schodů. Cestou si znovu v hlavě omílal historku o neprominutelné zradě, s níž vyrůstal.

Dva přátelé – oba původem z Itálie, oba stejně nadaní a pevně odhodlaní udělat štěstí v zaslíbené zemi – Irsku. Jeden malý, zruinovaný obchůdek, na prodej za směšnou cenu. Tommaso s Benitem brzy pochopili, že úspěch se hned tak nedostaví. Poznali, že bude trvat ještě mnoho let, než se obchod rozšíří i do této zapomenuté části města. Komu by se chtělo čekat?

Mohli do toho jít oba, jenže se místo toho po mnoha skleničkách tvrdého alkoholu rozhodli, že si hodí mincí a kdo vyhraje, bere všechno. Potřásli si na to rukou a Benito vyhrál, jenže neměl ani tušení, že než dá dohromady obnos potřebný ke koupi, jeho „přítel“ mu budoucí lukrativní místo za jeho zády vyfoukne.

Zahořklý Benito se stáhl do Londýna, kde se časem zmohl a vybudoval velkolepou a úspěšnou síť obchodních domů. Nikdy však Tommasovi jeho podlou zradu neodpustil. Stejně tak ho ani na chvíli nepřešla palčivá touha po obchoďáku, o který ho jeho bývalý přítel připravil, ačkoliv byl natolik bohatý, že ho vůbec nepotřeboval.

Leo věděl, že kdyby skutečně chtěl, mohl dědečka přesvědčit, že na nějakém zchátralém obchoďáku dávno nezáleží, jenže ho měl skutečně rád. I když nevěřil na city, dovedl se vžít do jeho situace a chápal, že zrada dovede citelně bolet třeba po celý zbytek života.

Navíc se časem ukázalo, že koupě obchodního domu v kdysi zapomenuté části města je v Leově zájmu. Dublin se rozrůstal, byl v kurzu. Rozšíření portfolia o obchoďák právě v tomto městě se stalo prestižní záležitostí i pro Lea. Dopředu se s dědečkem dohodl, že jakmile se obchodní dům stane majetkem jejich rodiny, může si s ním Leo dělat, co bude chtít – pod jednou podmínkou. Ponese místo jména Gallo přízvisko Conti a nebude v něm provádět žádné větší změny.

Leo s tím nesouhlasil. Nepřipadalo mu to praktické. Chtěl, aby směl za koupi zaplatit sám, čímž by se tomu vyhnul. Sentiment rozhodně nebyla jeho parketa. Důvod, proč po obchodním domě toužil, byl mnohem prozaičtější. Už dávno zamýšlel podnikat i v Dublinu, avšak doposud nenašel vhodnou nemovitost. Až teď.

Spolu se svými startupy Leo vlastnil i síť softwarových a IT společností, k tomu navíc dohlížel na Benitovo rozsáhlé obchodní impérium. Měl pouze pár outletů, v nichž nabízel úzce specializované zboží spolu s odborným poradenstvím pro elitní skupinu nadnárodních firem, podnikajících v lékařství, architektuře a inženýrství.

Místo, o které kdysi přišel jeho dědeček, se Leovi jevilo jako perfektní lokalita pro expanzi jeho společnosti.

Přímo to před sebou viděl. Přemítal, jak obchodní dům co nejlépe využije, aby odpovídal jeho smělým a ctižádostivým záměrům.

Všechno se tu bude muset změnit. Depresivně sešlé zařízení obchoďáku, dřevo a koberce ustoupí modernizaci. Zchátralý interiér možná kdysi měl svůj půvab, ovšem Leo si umiňoval, že jakmile místo získá, pustí se do práce. Měl neblahé tušení, že všechno je tu prolezlé vlhkostí, termity a postupující zkázou. Před očima viděl logo „Gallo“, nedůstojně se povalující na zemi u jeho nohou, a nový obchodní dům vstávající z popela jako bájný Fénix. Nemohl se dočkat.

Rozhlédl se, aby zjistil, kterou částí by měl začít, a pak ji spatřil.

Stála za jedním z pultů s kosmetikou a vyhlížela tu stejně nepatřičně jako ryba v knihkupectví. Navzdory skutečnosti, že byla obklopená všemožnými kelímky s předraženými krémy, očními stíny a tubami s barvičkami, pomocí nichž se ženy zkrášlovaly tak, že často vypadaly jako Indiáni na válečné stezce, ona sama na sobě neměla ani špetku mejkapu. Mračila se na řadu tmavočervených kelímků, naskládaných na skleněném pultu, a stále dokola je přemisťovala. Zdálo se, že s jejich uspořádáním pořád není spokojená. Byla přirozeně a oslnivě krásná a Leovi se nad tou čistotou až tajil dech.

Jeho libido se po tři týdny nacházelo v limbu. Právě před tou dobou se rozešel se svým posledním objevem. Jeho přítelkyně totiž začala dělat narážky ohledně závazků, věrnosti a doživotní oddanosti. Teď se nadšeně probudilo k životu a dávalo mu to znát.

Leo byl svou reakcí tak zaskočený, že si neuvědomoval, že na dívku zírá jako nějaký nadržený puberťák. Vůbec se mu to nepodobalo, tím spíš, že dotyčná nebyla vůbec jeho typ.

Laciná uniforma s logem obchodního domu skrývala vysokou a hubenou postavu a z obličeje jí zářily velké oči s nevinným výrazem, který Lea vždycky odpuzoval. Měla hladkou sametovou pleť barvy světlého karamelu, jako by se pravidelně opalovala, a vlasy, které připomínaly zralou pšenici protkanou vlčími máky, byly svázané do uzlu, z něhož místy unikaly neposlušné prameny. Byla prostě nádherná.

A ty oči…

Náhle dívka ustala v činnosti a vzhlédla.

Leo zjistil, že barva jejích očí je zelená a oslnivě čistá jako kousky skla, vyplaveného vlnami na pláž.

Leovým tělem projel blesk surového chtíče. Nikdy nic takového nezažil. Cítil, jak se jeho nástroj rozkoše prudce vztyčuje.

Měl tak silnou erekci, až to bylo bolestivě nepříjemné. Nenápadně si upravil kalhoty, aby snížil svírání, a s pohledem stále upřeným na dívku se na okamžik zasnil. Představil si, jak si ho její plná ústa berou a vtahují do svého vlhkého nitra. Pulzování mezi jeho nohama se zvýšilo nad únosnou mez. Uvědomil si, že jestli s tím okamžitě něco neudělá, jeho touha se zvrhne v zoufalství po bezprostředním uvolnění.

Vydal se k dívce, která na něj rovněž nepřestávala zírat, a pociťoval v sobě urputnost lovce, který svou kořist musí ulovit stůj co stůj. Nikdy žádnou ženu tolik nechtěl. Leo byl muž činu, a to i v oblasti sexu. Vždycky dostal všechno, co chtěl. Ještě se mu nestalo, že by mu cokoliv uniklo.

Čím jí byl blíž, tím zřetelněji se mu jevila její krása. Mandlový tvar jejích očí byl podtržen hustými temnými řasami, jejichž černá barva ostře kontrastovala s odstínem jejích mírně nazrzlých vlasů. Pootevřené rty měla smyslně plné a její tělo bylo…

Leův pohled sjel na beztvarou přepásanou uniformu. Byla dostatečně odpuzující, jenže Leo byl muž s fantazií. Přemítal, jaká má pod ní dívka prsa, a co teprve, jak asi chutnají…

„Přejete si?“ Maddiino srdce bušilo jako kladivo, ale jinak se výtečně ovládala. Ačkoliv ji neznámý sjížděl obdivným pohledem, Maddie si zachovala profesionální zdvořilost a odstup.

Muž spatří dívku. Líbí se mu. Jde přímo na věc, protože mu mysl ovládne jediná myšlenka – dostat ji do postele.

Maddie byla na takové chování mužů zvyklá, ale nesnášela ho.

Nynější situace se však od předchozích lišila tím, že ji neznámý čímsi zaujal. Stačilo to k tomu, že neprodleně nezaktivovala všechny obranné mechanismy, jak to dělávala jindy.

Naopak. Navíc s hrůzou zjistila, že ji mezi stehny začalo sladce brnět. V očích se jí objevil zmatek.

„Zajímavá otázka,“ zamumlal muž a zastavil se přímo před ní.

Vypadal pobaveně.

„Hledáte mejkap?“ otázala se statečně Maddie. „Protože pokud ano, jste ve špatném oddělení. Dovolte, abych vás nasměrovala…“

Muž místo přímé odpovědi zvedl jeden z kelímků, které Maddie ještě před chvílí pořád dokola přerovnávala, a tázavě ho otáčel v prstech.

„A tohle snad mejkap není?“ zajímal se.

Maddie mu kelímek vzala z rukou a natočila ho tak, aby viděl na nálepku. „Tohle je noční regenerační krém, zvlášť určený pro šedesátnice,“ odpověděla křepce. I když se jí muž zdál přitažlivý, nemínila se kvůli němu nechat vykolejit. „Máte snad zájem?“

„Ale jistě,“ přitakal muž s nádechem ironie.

„Pokud ne, pak byste měl pravděpodobně jít do jiného oddělení, protože já nic jiného neprodávám,“ odsekla Maddie a založila si ruce na prsou. Věděla, že se červená, a stejně tak cítila, že její tělo má nepatřičné choutky. Ty si ovšem muselo nechat zajít, protože Maddie si dosud léčila rány z doby, kdy jim vyhověla, a dopadlo to naprosto katastrofálně. Ten chlap před ní vypadal až příliš dobře a byl plný arogance, která jí byla protivná.

„Ale to je hrozné nedorozumění,“ změnil muž tón. „Kdo říká, že nemám zájem?“ předl. „Rád bych ten předraž… ten krém koupil pro svou matku.“

„Aha,“ hlesla Maddie a zrudla ještě víc rozpaky z toho, že situaci špatně ohodnotila.

Dostala na sebe zlost. Zajímalo ji, jak to v obchodním domě chodí, proto si stoupla za pult. Jak teď ovšem zjistila, nebylo to tak jednoduché, jak si myslela.

Znovu ji napadlo, jestli dělá správně. Před víc jak třemi týdny obdržela vzrušující novinku, že je jedinou dědičkou obchoďáku a domu, plného rozličných tretek. To všechno jí odkázal dědeček, kterého nikdy neviděla a o němž ani nevěděla, že vůbec existuje.

Maddie se právě nacházela ve složitém životním období. Měla hluboko do kapsy, lízala si rány z bolestivého rozchodu a už několik let se pohybovala od ničeho k ničemu. Budoucnost se zdála ponurá a mrazivá, a najednou bác! Do klína jí spadlo nečekané dědictví, které jí ukázalo směr.

Do Irska dorazila s velkými plány. Hodlala dům s obchoďákem prodat a začít se věnovat tomu, po čem celý život toužila.

Vzdělávání.

Těšila se, že s penězi za prodej nenadálého dědictví si bude moct konečně dovolit studia na univerzitě. Když její matka před čtyřmi lety onemocněla, Maddie musela studium přerušit, aby se o ni mohla starat. Díky dědictví se jí naskytla příležitost ve studiu pokračovat. Vybrala si umění a těšila se, že se nebude muset bát, že kvůli dluhům za vysokou skončí na ulici.

Byla pevně odhodlaná něco ze sebe udělat. Už se nemínila nechat vláčet osudem. Teď bude svůj osud řídit ona! Stanovila si cíl a toho se mínila držet stůj co stůj.

Stačil však jeden pohled na obchoďák a druhý na dům, aby pochopila, že to nebude tak snadné. Obě nemovitosti sice nabízely neobyčejné kouzlo, jinak byl ovšem zázrak, že ještě nikomu nespadly na hlavu. Maddie pochopila, že jejich prodej bude muset počkat, stejně jako plány na studium umění. Obchodní dům ji potřeboval, a ona ho nehodlala nechat ve štychu.

Právník Anthony Grey, který si s ní domluvil schůzku, jí to tři hodiny vymlouval. Přesvědčoval ji, že obchoďák mele z posledního a dům drží pohromadě jen díky břečťanu, který ho léty obrostl. Maddie mu s rukama na kolenou pozorně naslouchala, ale když skončil, informovala ho, že se v žádném případě nevzdá a pustí se do neprodlené záchrany obou nemovitostí, protože si to zaslouží.

Nejdřív bylo zapotřebí zjistit, kde jsou slabiny obchoďáku. Maddie se vloudila mezi personál, aby zjistila, jak zaměstnanci smýšlejí. Chtěla také poznat, co obchodní dům potřebuje, aby se zase postavil na nohy. Byla přesvědčená, že bude stačit jen pár týdnů, a všechno se vyřeší.

Optimismus byl vždycky její silnou stránkou a Maddie neměla v úmyslu se ho vzdát. Užívala si víry, že dobrá věc se nakonec podaří.

Tedy až dosud. Nyní snad poprvé zapochybovala, že na to má. Toho arogantního krasavce špatně odhadla, a v duchu se za to pořádně peskovala. Přesto si na tvář přilípla úsměv a pohlédla muži přímo do těch nejúžasnějších tmavomodrých očí, jaké kdy viděla. Vypadalo to, že je bohatý a vlivný, i když měl na sobě momentálně jen seprané černé džínsy a polokošili.

V jeho pohodlném postoji byla ležérnost a sebevědomí, které rozhodně nebyly vlastní každému. Přímo si lebedil ve své kůži, zvyklý na to, že mu ostatní zobou z ruky. A to tělo…

Maddie znovu pocítila šimrání mezi nohama i svírání žaludku, ale obojí nemilosrdně zadusila.

„Vaše matka,“ začala a zamžourala na kelímek, „bude nadšená. Jedná se o hustý výživný krém, který účinně bojuje s vráskami.“

„Nálepku si dovedu přečíst sám,“ poznamenal hezoun drze.

„Omlouvám se, ale pracuju tu teprve krátce. Zatím jsem se ještě nestihla seznámit s veškerým sortimentem, který náš obchodní dům nabízí.“

„Copak nemáte vedoucího, který by vás zaučil? Není to snad náplň jeho práce?“

Muž se rozhlédl, jako by čekal, že se před ním zodpovědná osoba zčistajasna zjeví. Maddie připadalo, že se skutečně náramně baví. Bylo jí jasné, že je zvyklý, že mu ženy padají kolem krku. Fakt, že ona taková nebyla, ho zřejmě krapet vyvedlo z míry.

Hezoun se opřel dlaněmi o skleněný pult a Maddie neznatelně ucouvla.

„Zanedbání povinností,“ zamručel.

„Prosím?“

„Měla byste svému šéfovi říct, že na zákazníky to dělá špatný dojem, pokud prodavač nezná řádně své zboží,“ poučil ji neznámý.

Maddie ztuhla. „Ujišťuju vás,“ bránila se, „že všichni kromě mě znají své zboží naprosto perfektně. Já jsem tu nová, takže jsem se ještě nestačila zaučit. Jestli chcete, seženu vám někoho, kdo vám s vhodným krémem pro vaši matku poradí.“

„Dobrá,“ pronesl muž s náznakem lítosti v hlase. Jeho oči přitom ani na okamžik nespustily svou modř z Maddiiny tváře. „Prozradím vám tajemství. Lhal jsem, když jsem tvrdil, že ten krém chci pro svou matku. Matka zemřela, ještě když jsem byl malý.“ Hlas mu ještě víc posmutněl. „Vlastně jsem přišel velmi brzy o oba rodiče,“ dodal.

„To je mi hrozně líto.“

Maddie se dovedla vcítit do mužovy situace. Sama poměrně nedávno přišla o matku, ale kdyby ji ztratila už jako dítě… To si vůbec nedovedla představit. Otce nepoznala vlastně nikdy. Vzal do zaječích dřív, než se naučila chodit.

Důvod, co její matku přivedlo z Itálie na druhý konec světa, Maddie znala jen z velmi kusých vyprávění. Z nich pochopila, že se pohádala s otcem, Maddiiným dědečkem, ale proč k tomu došlo, to netušila. Vyrozuměla, že při ní padla spousta prudkých slov, která nešla vzít zpátky. Hrdost poté zabránila oběma stranám, aby jedna nebo druhá udělala první krok. Roztržku pak přikryl čas, který také způsobil, že smíření už nebylo možné.

Maddiina matka byla silná a praktická žena, stojící oběma nohama na zemi. Byla také pěkně paličatá… Musela se v Austrálii protloukat sama s malým dítětem, ale zvládla to. Maddie měla tušení, že dědeček musel alespoň částečně sledovat její stopu, ale neměla pro to důkazy. Někdy ji napadlo, že se svou dceru dokonce pokusil několikrát zkontaktovat, jenže ta měla svou hlavu. Bylo to přirozené. Rodiče ke svým dětem bývají smířlivější než děti k rodičům.

Z té vzpomínky se jí zamžily oči. Natáhla ruku a pohladila muže po zápěstí. Hned však ucukla, protože jí tělem projela silná elektrizující vlna, která ji vyděsila.

„Nemusí,“ zahuhlal muž. „Ale jinak by mi hodně pomohlo, kdybyste se mnou povečeřela.“

„Cože?“

„Nemíním kupovat žádný z těch vašich zázračných krémů,“ oznamoval jí muž. „Stejně tomu nevěřím… Rád bych vás však pozval na večeři. Řekněte kde a kdy…“

„Takže vy si tu nechcete nic kupovat?“ ujišťovala se Maddie.

Její hlas byl teď hrozivě ledový. Konečně jí došlo, že ten arogantní krasavec před ní je skutečně zase jen další z náfuků, kteří se ji snaží dostat do postele. Vyčítala si svou naivitu.

„Chápu. A co se týče té večeře… Odpověď zní ne.“

Bedlivě sjela muže od hlavy k patě a pochopila, proč je tak namyšlený. Byl skutečně výjimečně hezký. Určitě byl zvyklý, že jen kývne prstem a každá mu padne rovnou do náruče.

Jeho tvář měla pravidelné, perfektně řezané rysy, černé, záměrně trochu delší vlasy zvýrazňovaly jeho mužnost, a tělo měl vypracované tak, jako by většinu dne trávil v posilovně. O tom však Maddie pochybovala, protože muž nevypadal jako někdo, kdo se dobrovolně týrá před zrcadly ve fitku. A ty oči! Hluboké a pronikavé, plné smyslných příslibů…

Maddie mimoděk napadlo, jaké by to bylo, kdyby s ním povečeřela, ale hned se zachmuřila. Vybavila si obraz svého ex – Adama. Ten byl taky hezký, okouzlující, charismatický… A z rodiny, která se na lidi, jako byla ona, dívala po celé generace skrz prsty. Od té doby se Maddie poučila a nemínila udělat tu stejnou chybu znovu, i když na ni muž dělal oči stylem tvé tělo bude pod mým zpívat rozkoší. Ne, na jeho laciný šarm v žádném případě nenaletí.

„A měl bych?“ ozval se náhle muž.

Maddie se zamračila. „Co jako? Vůbec nechápu, o čem mluvíte.“

„Jestli bych si tu měl něco koupit,“ vysvětloval muž. „Jen se kolem sebe rozhlédněte. Ten obchoďák mele z posledního. Upřímně, vůbec nechápu, proč tu ještě vůbec pracujete. Copak je v Dublinu tak vysoká nezaměstnanost? Proč si nenajdete něco lepšího? Odhaduju, že s výplatou to asi taky nebude nijak slavné, že? Management ani nemá peníze na to, aby vás řádně zaučil. Jsem si jistý, že kdybych se tu porozhlédl já, našel bych tu zboží s prošlou expirací a otrávené prodavače, kteří nevědí, jak se správně chovat k zákazníkům.“

„No tohle!“ vydechla Maddie a pátravě přimhouřila oči. „Co jste vlastně zač?“

Leo nehnul ani brvou. Jeho původní plán byl, že si inkognito projde obchoďák a zjistí, co a jak. To zůstávalo nezměněné. K mírným modifikacím však zůstával otevřený, a intermezzo s touhle krasavicí vítal. Skutečnost, že odmítla jeho pozvání na večeři, ho ani v nejmenším nerozhodila. Žádná žena mu nedokázala dlouho odolávat. Nikdy.

Ačkoliv…

Leo svraštil obočí. Tedy až na tuhle. Zdála se být tvrdohlavá.

„Jsem jen náhodný zákazník,“ pronesl lehce. „Do těchto končin zavítám velmi zřídka, a tak mě zajímalo, jak vypadá obchodní dům, o němž jsem toho tolik slyšel. A musím říct,“ rozhlédl se Leo kolem sebe, „že jsem hodně zklamaný.“

Dívka se rozhlédla také, ale neřekla na to nic. Lea napadlo, že tu zkázu třeba skutečně vidí až teď. Kdoví, co jí zabránilo v tom, aby viděla věci tak, jaké vážně jsou.

„Zdá se, že se mnou souhlasíte,“ pronesl.

Maddie neznatelně pohodila rameny. „Jak jsem už řekla, nepracuju tu dlouho… A jestli hledáte nějaký suvenýr, vztahující se k obchodnímu domu, jejich bohatý výběr se nachází v druhém patře. Hrnky, plátěné tašky a tak.“

Leo se v duchu otřásl odporem. Dovedl si tu přehlídku nevkusu velmi živě představit. Brr! Napadlo ho, že tady snad všechno zamrzlo v čase. Pokrok tohle místo evidentně minul a zřejmě to souviselo s nedostatkem peněz jeho majitele.

Už si v duchu maloval, jak se to tu všechno pod jeho vedením změní. Naleštěné moderní pulty, otevřené vzdušné prostory, samá zrcadla a sklo… Plus bohatá nabídka nejnovější výpočetní techniky, čekající na zvídavé zákazníky, dychtivé po novinkách. Na patrech samozřejmě nebude v pozadí hrát žádná vtíravá hudba a všichni prodavači budou dopodrobna seznámeni s nabídkou zboží, aby mohli zákazníkům zasvěceně poradit.

„Pokud se nemusíte ohlížet na cenu, doporučila bych vám kožené kabelky naší výroby. Jsou italské a té nejvyšší kvality.“

„Takový výdaj si bohužel nemůžu dovolit,“ odtušil Leo zkroušeně. „Příliš by to zatížilo můj rozpočet.“

Maddie chápavě přikývla, ačkoliv jí hezoun nepřipadal jako někdo, kdo finančně strádá. Na druhou stranu, když byl někdo tak hezký jako on, vypadal skvěle třeba v hadrech.

„Ale nějakou z těch plátěných tašek, které jste zmiňovala prve, bych si snad mohl dovolit…“

„Druhé patro.“

„Doprovodíte mě?“

„Cože?“

„Jestli mě doprovodíte,“ opakoval Leo sladce. „Třeba mi budete schopná uhádat lepší cenu…“

„Budu k vám upřímná,“ podotkla Maddie suše. „Pokud si stále děláte naděje, že s vámi půjdu na večeři, pak vás musím zklamat. Nic z toho nebude.“

Leo se zahloubal. Snad kdyby jí naznačil, že zase až tak hluboko do kapsy nemá, změnila by názor. Ještě se nenašla taková, která by odolala jeho bohatství. Čím urputněji odolávala jeho svodům, tím víc se mu zrychloval puls. Musel ji získat za každou cenu! Všechno ostatní bude muset počkat.

„Nejste poněkud nafoukaná?“ pronesl Leo zvolna a s požitkem sledoval, jak se dívčiny tváře rozhořčeně barví doruda. „Nejste zase tak hezká, abych se vám kdovíjak dlouho vnucoval, víte…“

„No dovolte!“ vybuchla Maddie.

„A navíc zapomínáte,“ pokračoval Leo nevzrušeně, „že já jsem zákazník a zákazník má vždycky pravdu.“ Na zmírnění účinku svých slov se vesele zašklebil, a kupodivu to fungovalo.

Maddie pochopila, že to myslí z legrace, a pomalu se uklidnila.

„Tak je to lepší,“ usmál se na ni. „Doprovodíte mě tedy? Slibuju, že vás už nebudu zlobit. Zapomeňte na mé pozvání, ale třeba byste se na mně mohla trochu zacvičit, když jste tu nová, co říkáte?“

Maddie se tvářila nepřístupně, ale přitom ji neznámý vlastně pobavil. Dosud si ve městě nenašla kamarády a interakce s ním jí přišla jako vítané oživení. Hezounova kritika byla navíc trefná… Maddie přemítala, že by ho mohla využít. Copak nechtěla vědět, co si o jejím obchoďáku zákazníci myslí?

A že ji pozval na večeři… No a co. Maddie nebyla žádná fiflena, ale věděla o sobě, že je pro muže atraktivní. Někdy to byla výhoda, jindy ne. Každopádně to určitě neznamenalo, že když se zklamala s Adamem, musí být každý muž nutně darebák. Dívala se na neznámého a říkala si, že tenhle alespoň není zkažený plejboj z bohaté rodiny jako její ex.

Zhluboka se nadechla a smířlivě se pousmála. „No, snad by mě na chvíli mohl zastoupit někdo jiný…“

Manažerem obchodního domu byl Brian Walsh, který v něm pracoval už dvacet let a pamatoval jeho lepší časy. Pochopitelně toužil, aby se obchoďák znovu vzmohl. On jediný věděl, kdo Maddie ve skutečnosti je, a pro její plán měl plné pochopení.

„Můj… šéf stojí tamhle,“ ukázala na Briana Maddie. „Požádám ho o… o svolení, abych se mohla na chvíli vzdálit.“

„Váš šéf?“ opáčil Leo s živým zájmem.

„Pan Walsh. Když chvilku počkáte…“

„Počkám tu tak dlouho, jak budete chtít,“ rozhodil Leo rukama. V mžiku se rozhodl, že Jamesovi poví, aby jel rovnou do hotelu. Samozřejmě stále doufal, že se jeho pobyt v obchoďáku příjemně protáhne. Už se na to těšil. „Slibuju, že se nehnu z místa.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tvrdohlavá Australanka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.