© Jan Bauer, 2020

ISBN 978-80-242-6364-9

Památce mé zesnulé manželky Hanky

MOTTO

Když tedy Jindřich z Lipé stál na vrcholu šťastných výsledků, obklopen jsa mocným zástupem přátel a sluhů, takže si myslil, že nemůže být oklamán a svržen, hle někteří velmoži království … pod záminkou jakési věrnosti přistoupili ke králi a řekli: Tajné úklady lstivého podvodu vám, králi a pane, Jindřich z Lipé nastrojiti zamýšlí, jimž nebude-li včas zabráněno, bezpečí života a hodnost královská bude od vás odňata. K těmto tajným domluvám upřímnost králova a královnina, nepředvídajíc budoucnosti, důvěřivého sluchu přiklonila, a oba udělili souhlas, aby Jindřich vhodným způsobem byl jat.

Zbraslavská kronika

1. kapitola

K roupovské tvrzi přijeli vpodvečer. Zapadající zářijové slunce zlatilo hladinu nedalekého rybníka, louky s nastupujícím podzimem už pomalu ztrácely svou sytou zeleň, ve vzduchu visela vůně dozrávajících plodů a lesnaté kopce na obzoru se jakoby ztrácely v mlžném oparu.

„Tyhle červánky zpravidla nevěstí nic dobrého,“ sýčkoval při pohledu na oblohu správce Břeněk a nadmíru pověrčivá kuchařka Cilka se honem pokřižovala.

„Lidičky, myslíte, že bude vojna?“ vyhrkla poděšeně.

„Huso hloupá, kdo by chtěl teď na zimu táhnout do války,“ odbyl ji soudcův pomocník Božetěch. Protože kdysi navštěvoval školu při vyšehradské kapitule, namyšleně se považoval za vzdělance a hluboce pohrdal vesnickými křupany, kteří už jen pouhou znalost písmen považovali málem za čarodějnictví.

Těch mužů, co tehdy vpodvečer přijeli, bylo sedm. Šest z nich bylo navlečeno do drátěných košil, sedmý, zřejmě nějaký prelát, měl na sobě šedou kutnu. Hovořili jen německy a majiteli tvrze královskému soudci Melicharovi se prokázali pergamenem s červenou pečetí.

„Posílá nás Jeho Milost král Jan. Musíte jet s námi do Prahy,“ pronesl autoritativním hlasem onen šedý prelát a po jeho narudlém vrásčitém obličeji přelétl takřka nepostřehnutelný škleb. Možná to byl následek nějakého dávného úrazu, ale třeba to také mělo Melichara varovat, že s touto sedmičkou královských poslů není něco v pořádku. Jenže soudce byl po odpoledním milování s komornou Kordulou v dobrém rozmaru a nepřipouštěl si žádná varovná znamení. Proč také? Letošní úrodu měl dávno pod střechou a koneckonců byl královským služebníkem a král měl právo ho čas od času povolat na svůj pražský dvůr, aniž by mu musel předem sdělovat, oč vlastně jde.

„Pánové, přijměte prosím mé skromné pohostinství. Jen s nocováním to bude horší, část z vás se bude muset spokojit s lůžkem na seně ve stáji. Máte však štěstí, že vás dnes k večeři čeká srnčí pečínka. Při ní a při dobrém vínu mi povíte, proč mne Jeho královská Milost tak nahonem povolává do Prahy.“

Jenže ani při večerní hostině se Melichar nedozvěděl nic bližšího o tom, proč ho má tato sedmička doprovodit do metropole. Král se ostatně ve svém pražském sídle nikdy dlouho nezdržoval, spíše býval k zastižení v rodném Lucemburku, nebo třeba v Paříži, vždyť byl příbuzný francouzského krále Ludvíka, či také na papežském dvoře v Avignonu. Janovy zájmy a záměry ho zaváděly do mnoha míst křesťanské Evropy, kdežto Čechy mu připadaly vhodné leda k výběru daní. Vždyť i zdejší víno bývalo natrpklé a zdejší páni drzí až vzdorní.

Těch sedm hostů mlčelo a bez jediného slova se ládovalo srnčím. Snad jen vrásčitý prelát, jenž si nechával říkat otec Erasmus, byl o něco málo sdílnější, ale snad ani on buď nevěděl, nebo nesměl říci nic bližšího o důvodu Melicharova povolání ke králi. Plnými ústy, z nichž kapaly sliny, chválil pečeni a vzpomínal, jak dříve, než vstoupil do královských služeb, býval střídníkem, tedy střídajícím kaplanem u svatého Sebalda v říšském městě Norimberku.

To pomocník královského soudce Božetěch se do metropole Českého království těšil a u stolu se neustále Melichara vyptával, cože si má zabalit na cestu. Nebylo se co divit, jistě se už těšil na půvabnou krčmářku Magdalénu od Zelené žáby. Ale otec Erasmus, který zřejmě už pochytil něco českých slov, ho přísně zpražil: „Synu, král chce mluvit jen s tvým pánem.“

„Ale my jsme taková nerozlučná dvojice,“ chabě namítl Božetěch a opálené čelo mu protnula vráska. Nesnesl pomyšlení, že by neměl doprovázet svého pána a dobrodince, byť mu leckdy spíše přidělával starosti.

„Cožpak jsi neslyšel otce Erasma?“ přísně mu připomněl Melichar, aniž se ke svému pomocníkovi otočil, a mládenci tak nezbylo než odevzdaně sklopit hlavu. Zdá se, že tentokrát Magdalénu neuvidí. Naštěstí si hned vzpomněl na Stázičku, zrzavou děvečku z dolní vsi, co má pod plátěnou košilkou tak pěkné kozičky, a to mu vrátilo lepší náladu. Ale Melichar přesto nedal jinak, než aby svému pomocníkovi varovným hlasem nepřipomněl minulá pochybení, kdy se právě kvůli šenkýřce Magdaléně několikrát dostal do nemalých problémů.

„Už mlčím, pane,“ pokorně uznal Božetěch, nabral si z talíře kus pečeného masa a namočil ho do omáčky z hořčičných semínek rozpuštěných v octě.

Protože návštěva královských služebníků nebývala na Roupově každý den, Melichar dal na jejich poctu otevřít soudek červeného vína dovezeného z Rakous a komorná Kordula přinesla úzké číše ze zelenavého skla určené pro obzvláště vznešené hosty. Královský soudce uvítal sedmičku návštěvníků krátkým přípitkem a otec Erasmus v odpověď jen nevlídně zamumlal: „Nechť Hospodin nám ve svém nekonečném milosrdenství požehná toto víno.“

Hleděl přitom do stolu, jako by mu jeho přání nešlo pořádně přes pysky, kdežto šest ozbrojenců stále ponuře mlčelo a spokojeně srkalo víno ze svých číší. Sice si už dávno odložili drátěné košile i prošívanice, ale přesto se zdálo, že je cosi tíží. Jenže Melichar neshledával v jejich chování nic divného a usuzoval, že jsou nejspíše unaveni po dlouhé cestě.

Druhý den časně, jen co dohlédl na stádo krav vyhnaných na pastvu, se soudce umyl u studny na dvoře, navlékl si sváteční košili a kabátec, které mu připravila starostlivá manželka Anežka, a Přibík, syn správce Břeňka, mu osedlal koně. „Pořádně sedlo upevni, nejsem už nejmladší a nerad bych z té herky sletěl,“ napomínal ho Melichar.

Sedm hostů bylo připraveno k odjezdu. Zbrojnoši na sebe přes prošívanice navlékli drátěné košile a otec Erasmus už seděl v sedle svého hnědáka, který netrpělivě hrabal kopytem, jako by se nemohl dočkat chvíle, až vyrazí zpátky na Prahu.

„Břeňku a Božetěchu, vy dva musíte na všechno dohlédnout, a ty, Kordulo,“ Melichar se obrátil na komornou, „se starej o mou paní. Myslím, že jí dnes ráno zase není dobře.“

„Neboj se, pane, budu se o ni starat jako vždycky,“ usmála se na něho Kordula a slabě, tak, aby to nikdo jiný neviděl, naznačila směrem k němu sešpulenými ústy polibek. Při každém loučení si uvědomovala, že svého pána miluje, byť věděla, že je to láska tajná a ve své podstatě hříšná. Však ji kaplan Zachariáš občas při svaté zpovědi napomínal, že by měla více dbát na desatero božích přikázání. Ale co může ten svatoušek vědět o opravdové lásce? Taková přece stojí i za případné roky strávené v očistci. A kdo ví, zda nějaký očistec opravdu je?!

Sedm jezdců spolu s královským soudcem Melicharem projelo branou roupovské tvrze. Kopyta jejich koní zabubnovala po cestě pevné jako mlat. Všichni obyvatelé Roupova za nimi se zájmem upřeně hleděli, ačkoliv scéna soudcova odjíždění bývala poměrně častá. Snad se brzy vrátí, pomyslel si Božetěch, který proti všem zvyklostem tentokrát zůstával doma. Mrzelo ho to ani ne kvůli tomu, že neuvidí Magdalénu, ale spíš proto, že nebude svému pánovi k ruce, kdyby ho potřeboval. A také by rád spatřil toho rytířského krále Jana, o němž se povídalo, že prý v turnajových kláních mezi šraňky dosud nenašel přemožitele. Škoda, tak snad příště. Zvedl pravou ruku, aby odjíždějícím zamával. Břeněk, Přibík a Kordula ho napodobili. Melichar se ani neohlédl, zamlaskal na koně a zakrátko dojel otce Erasma.

„Ani jsme ti nepoděkovali za pohostinství, pane,“ zahučel prelát. Divné bylo, že Melichara oslovil jen „pane“ a nikoliv „pane královský soudce“, jak by se slušelo, ale roupovského vladyku něco takového nevzrušovalo.

Večer dorazili do Benešova, kde jim poskytl přístřeší zdejší konvent bratrů minoritů. Celou cestu až sem i při skromné večeři ve zdejším refektáři s vysokým klenutým stropem nikdo z Melicharova doprovodu nepromluvil. Jen otec Erasmus občas cosi prohodil o počasí, o úrodě jablek či nahlas zafilozofoval o v podstatě hříšné povaze člověka. Melicharovi to však nevadilo, naopak příliš upovídaní lidé se mu srdečně protivili. S úlevou si po celodenním trmácení v sedle, jáhlové kaši v refektáři a nezbytných večerních modlitbách v klášterním kostele odepjal meč, svalil se na úzké tvrdé lože ve své cele, přikryl se vypelichanou houní a okamžitě usnul. Vůbec nepředpokládal, že by mu tady pod střechou konventu menších bratří-minoritů něco hrozilo. A tak se stalo, že ani nezpozoroval, jak do jeho úzké cely vstoupili za svitu svící dva muži, pevnýma rukama uchopili jeho tělo, svázali mu ruce a nohy a kamsi odnesli jeho meč. Jen sebou ve spánku zacloumal, ale pak se opět propadl do neklidného snu. Teprve uprostřed noci si uvědomil, že jeho zápěstí a kotníky cosi škrtí a nemůže se na lůžku ani otočit. Ve tmě nic neviděl a ani nechápal, co se s ním děje. Marně škubal rukama a nohama a dokonce se pokusil hlasitě křičet. Dosáhl však jen toho, že se dveře cely znovu otevřely a kdosi hlasem otce Erasma přikázal: „Dejte mu roubík, nebo se tady nevyspíme!“

Melichar zmlknul a zcela bezbranný strpěl, jak mu nějací muži nacpali jakýsi hadr do úst a převázali ho dalším kusem látky. Neměl ani nejmenší ponětí, co se s ním stalo. Jediné, co bylo zřejmé, že byl svými průvodci patrně zajat. Ale proč si dovolili vztáhnout ruce na královského soudce? Že by to nebyli královští poslové? Vždyť ta listina, kterou se prokázali, byla přece pravá. Na vlastní oči viděl korunovaného dvouocasého lva, znak českého krále, vyraženého do červeného vosku. Že by snad tu listinu někde ukradli? Ale proč? Oč se tady vlastně jedná? Zmocnili se ho snad nějací zločinci? Oč jim jde? Chtějí dosáhnout omilostnění některého ze svých druhů, kterého on, královský soudce, někdy poslal za mříže? Nebo to má být pomsta za hrdelní rozsudek nad některým lotrem? Melichar při veškerém svém důvtipu si na žádnou z těchto otázek nedokázal odpovědět. Marně si namáhal hlavu, ale stále ho nic nenapadalo.

Za úzkým oknem jeho cely se zatím rozednívalo. Po chvíli uslyšel z kostela zbožný zpěv minoritů. Napadlo ho, že ti by jistě nedovolili, aby byl královský soudce v jejich konventu spoután. Vždyť zdejší opat Isidor ho přece dobře zná a ví o jeho významném postavení u královského dvora. Napnul všechny síly a pokusil se přetrhnout pouta na rukou, ale jeho několikrát opakované úsilí bylo marné. Konopné provazy byly příliš pevné. Nakonec zmožen únavou navzdory své zkroucené poloze a vzdálenému mnišskému zpěvu znovu usnul.

2.  kapitola

„Tak zase pojedeme, pane!“

Probuzení do modrého rána nebylo pro Melichara ani trochu příjemné. Dva svalnatí muži z údajného, nebo snad skutečného králova poselstva ho uchopili, jeden za svázané ruce, druhý za svázané nohy, a nesli chodbou klášterního hospicu. Soudce přitom stále otáčel hlavou v marné naději, že si jeho ponížení někdo všimne a zavolá pomoc. Na dvoře skutečně zahlédl hlouček mnichů v hnědých hábitech, ale ti zbožně odvrátili tváře k nebi, jako by se jich to vůbec netýkalo. Cožpak nikdo nezavolá opata Isidora, aby mu pomohl? Ne, nikdo se o něco takového ani nepokusil. Ti dva muži v prošívanicích a s meči po boku ho jako pytel přehodili přes hřbet jeho koně předem zbaveného sedla. Otec Erasmus se na něj přišel podívat, zřejmě aby zkontroloval, zda jim za jízdy nespadne, a hleděl přitom na něj jako na nějakou obyčejnou věc, kterou má prostě doručit odněkud někam. Vzduchem se neslo bečení ovcí, které minorité vyháněli na pastvu.

Melichar sebou zaškubal, ale jediným výsledkem jeho snahy bylo, že jeho průvodci mu ještě více utáhli pouta na rukou a na nohou a pro jistotu ho ke hřbetu koně přivázali. Teď už jim opravdu nemohl spadnout. Zato ho koňský hřbet tlačil do břicha a vůbec se mu ani trochu nelíbilo, že ho vezli jako právě ulovené zvíře. Teď už věděl, jak je polapeným lumpům a neřádům. Nejraději by křičel, aby na sebe upozornil okolí, ale páchnoucí roubík mu v tom nejen zabraňoval, ale navíc ho začal dusit. Zůstal tedy bezvládně ležet a ze své podivné, velice bolavé pozice pozoroval okolí. Kam ho teď asi povezou? Do Prahy asi ne. Nejspíše se skutečně jedná o únos. Co když v tom má prsty nekorunovaný král lapků a vládce pražského podsvětí Šilhavý Otmar? Kdo jiný by dokázal připravit tak rafinované zajetí královského soudce? Melichar však netušil, že se má už brzy dozvědět, co se to s ním vlastně děje.

Sotva opustili Benešov a u Poříčí se přebrodili přes řeku Sázavu, vrátil se k němu otec Erasmus, sklonil se tak, aby mu viděl do tváře, a tichým hlasem mu oznámil: „Snad jsi pochopil, že Jeho královská Milost s tebou nechce hovořit. Není totiž o čem. Tvé viny jsou zcela jednoznačně prokázány.“

Melichar už chtěl vyhrknout, že se ničím neprovinil, ale roubík v ústech mu v tom zabránil.

„Proto nepojedeme do Prahy, ale máme tě dopravit na královský hrad Křivoklát, kde budeš až do soudu uvězněn.“ Melichar sebou v marné snaze znovu zaškubal, ale otec Erasmus už zase zvedl hlavu, narovnal se v sedle, trhnutím uzdy popohnal svého koně a opět se zařadil do čela pochmurného průvodu sedmi jezdců a jejich zajatce.

Vida, zdá se, že se opravdu nějak a něčím provinil proti králi Janovi, ale nemohl se upamatovat čím. Nebo že by se panovníkovi jenom znelíbil? Jako soudce dobře věděl, že královská přízeň bývá přelétavá a snadno našinec může u náladového panovníkova, jakým Lucemburk nesporně byl, upadnout v nemilost. Jenže vždycky k tomu bývá nějaký alespoň trochu rozumný důvod. Ale Melichar ve své paměti žádnou příčinu, proč by se měl králi Janovi znelíbit, nenacházel. Vždyť od té doby, co se s královským vojskem vrátil z tažení do Uher, nevytáhl paty z roupovské tvrze. Co se tedy stalo? Z čeho je obviněn? V duchu stále doufal, že jde o nějaký nešťastný omyl, že si ho ta sedmička královských služebníků s někým spletla. I takové věci se občas stávaly, ovšem v případě královského soudce, muže zodpovědného a váženého, by se rozhodně stávat neměly.

Trvalo dlouho, než si na svou nezvyklou polohu na koňském hřbetu zvykl. Už ho skoro nic nebolelo jako zpočátku, kdy cítil doslova každý sval a každou kost v těle. Ostatně mohl být rád, že ho jezdci nevlekli na provaze za sebou, jak se to dělo zajatým lapkům. Alespoň se vezl, byť ve značně nevýhodné a ponižující poloze. Ze samého natřásání se mu chtělo močit, ale se zavázanými ústy na to nemohl svoje věznitele upozornit. Silou vůle se zprvu snažil svou potřebu potlačit, ale svěrač nakonec nevydržel, takže soudce se docela obyčejně počůral. Cítil, jak mu moč stéká po stehnech, ale kupodivu se za to nestyděl. Vnímal jen úlevu, kterou mu to přineslo. Projížděli teď lesy kolem Psár k Vltavě, ale to mohl Melichar podle svých znalostí jen předpokládat. Sám ve své poloze viděl jen cestu posypanou vrstvou starého jehličí, slyšel občasný skřek nějakého ptáka a tu a tam také pšouknutí koní. Chápal, že jako bezbranný zajatec bude dopraven až na Křivoklát, a tak se ani nezatěžoval úvahami o možném úniku. Jak by také svázaný utekl těm šesti lamželezům poslušně poslouchajícím otce Erasma. O prelátovi tohoto jména v životě neslyšel, zřejmě si ho král Jan přivedl z Norimberku, kde Erasmus podle svých vlastních slov býval střídníkem v chrámu svatého Sebalda. Věděl, že Lucemburk má ve své blízkosti raději cizince než domácí, vždyť právě na to si nejvíc stěžovali čeští páni a marně hledali pomoc u královny Elišky.

Ale ta jakoby stále více ustupovala do pozadí. Co Melichar věděl, jedinou útěchou jí byl její nevlastní bratr vyšehradský probošt Jan Volek a, jak se proslýchalo, také zámožný šlechtic Vilém Zajíc z Valdeka. Jenže v druhém případě se jednalo o ničím nepodložené dvorské klepy, kterým soudce nikdy nepřikládal zvláštní význam. Dobře věděl, že se jich často zneužívá zvláště v případě mocných tohoto světa. A jestli pán z Valdeka projevuje nějakou náklonnost ke královně Elišce, je to jen jeho věc, do které není radno strkat nos.

V poledne se u Zbraslavi přebrodili přes Vltavu. Vody bylo v řece více, než čekali, téměř až po břicha koní, a tak se Melichar pěkně zmáčel. Sotva oschla moč na jeho nohavicích, byl znovu mokrý a to mnohem víc. Naštěstí ho po příjezdu do zdejšího cisterciáckého kláštera Aula regia otec Erasmus přikázal sundat z koně a také dovolil, aby mu rozvázali ruce a vyndali roubík z úst. Na klášterním dvoře pak dostal dřevěnou misku s jáhlovou kaší, první jídlo toho dne.

Příjezd královského poselstva vyvolal mezi cisterciáky značný zájem, dokonce se na návštěvníky přišel podívat sám opat Petr ze Žitavy, který v čele mnišské komunity nedávno nahradil stařičkého Konráda z Erfurtu. Melichar ho dobře znal a hned mu svitla naděje, že třeba zasáhne v jeho prospěch. Neměl by ho sám oslovit a požádat o pomoc? Už se chystal otevřít ústa, když ho opat předešel, s udiveným výrazem ve tváři pozdravil lehkým kývnutím hlavy a hned se optal otce Erasma:

„Pověz mi, bratře, čím se provinil královský soudce Melichar z Roupova, že ho dopravujete jako těžkého zločince?“ Prelát se ušklíbnul: „Musím tě opravit, otče opate. Nejedná se o královského soudce, ale o bývalého královského soudce. A čím se provinil?“ Erasmus teď varovně zvedl kostnatý ukazovák pravé ruky. „Ničím menším než zradou krále. Čeká ho soud a trest bude jistě přísný.“

„Bůh mu buď milostiv. Kdyby se snad chtěl vyzpovídat…,“ nadhodil starostlivý Petr ze Žitavy a pohlédl na Melichara, který si právě nabíral z misky kaši dřevěnou lžící.

„Děkuji ti, otče opate, ale kdyby bylo třeba, sám se toho mohu ujmout.“

„Jak si přeješ, bratře,“ pokývl hlavou Petr, směrem k Melicharovi naznačil pravou rukou žehnání a odešel za svými povinnostmi.

Jestli soudce čekal, že mu snad pomůže, nedočkal se. Nebylo ani divu. Obvinění ze zrady krále, jakkoliv nepochopitelné, bylo příliš vážné, než aby si ho někdo, byť sebevýše postavený, dovolil zpochybnit. Ach, kdyby si tak mohl pohovořit s královským podkomořím Jindřichem z Lipé nebo s nejvyšším komorníkem Petrem z Rožmberka! Dobře je znal jako muže rozumné, uvážlivé a spravedlivé. Po nástupu krále Jana na trůn se sice na jistý čas museli vzdát svých úřadů ve prospěch cizinců, ale nakonec panovník pochopil, že pokud si má v zemi udržet vážnost a respekt, bez těchto dvou vlivných českých pánů se neobejde a na radu mohučského arcibiskupa Petra z Aspeltu je povolal zpět do své blízkosti. Kdyby si tak s některým z nich, ať už s Rožmberkem nebo panem z Lipé, mohl Melichar promluvit a vysvětlit jim naprostou nesmyslnost jeho obvinění ze zrady krále. Vždyť ať si namáhal hlavu sebevíc, nenacházel k němu naprosto žádný důvod. Leda by takovým důvodem byla nestrannost a spravedlivost v jeho rozhodování královského soudce. Stejně už jím není, jak nepříliš šetrně sdělil otec Erasmus.

Melichar vycházel se všemi panovníky, kteří se za dobu jeho soudcovského úřadu vystřídali na českém trůnu. S Václavem II., Václavem III., který odešel z tohoto světa tak mlád, i s Jindřichem Korutanským, byť to s ním bývalo obtížné. Netušil však, že se znelíbí právě králi Janovi, o jehož nástup na trůn se sám nemalou měrou zasloužil, když umožnil jeho nevěstě princezně Elišce, dnešní královně, uprchnout ze zajetí její sestry Anny.

Otec Erasmus dal mezitím jeho koně znovu osedlat a Melichar tak mohl znovu usednout do sedla. Dokonce mu ani nezavázali znovu ústa, nebylo také proč, vždyť od Zbraslavi měli nyní jet hlubokými lesy kolem řeky Mže, kde by se teď už bývalý soudce žádné pomoci nedovolal. Sám tedy se mohl vyhoupnout do sedla, ale pak mu královští ozbrojenci zase svázali ruce za zády a takto měl zvládnout další cestu na hrad Křivoklát. Bylo to citelně pohodlnější než předchozí poloha, při níž byl přehozen přes hřbet koně jako pytel nebo nějaké ulovené zvíře. Jenže Melichar si s rukama zkroucenýma za zády tohoto pohodlí nijak zvlášť neužíval. Už ani nemyslel na případný útěk. Kam by tak asi se svázanýma rukama utekl? Ti mlčenliví zbrojnoši by ho určitě zase brzy dopadli a pak by mu jistě nedovolili znovu usednout do sedla, ale jako původně by ho přehodili přes koňský hřbet, po čemž roupovský vladyka nijak netoužil.

A tak se natřásal v sedle a v duchu si spřádal věty své obhajoby. Věřil, že spravedlivý soud ho jistě očistí od falešného nařčení. Věřil ve spravedlnost krále Jana a v účinnou přímluvu Jindřicha z Lipé a Petra z Rožmberka. A jistě se v královské radě najdou i další čeští páni, kteří za něj ztratí slovo. A co královna Eliška? Cožpak mu nevděčí za svou záchranu? Dobře si vzpomínal, jak jí ještě jako princeznu v doprovodu svého pomocníka Božetěcha a šenkýřky Magdalény převlečených za dvě stařenky propašoval přes královské stráže z Pražského hradu. Tehdy mladičká dcera zesnulého krále Václava II. přetékala vděčností. Nyní by měla příležitost tuto svou vděčnost projevit. Jenže to se stalo už před pěti nebo šesti lety, třeba na něj za tu dobu Eliška zapomněla. Však ne nadarmo se říká, že panská láska je přelétavá, že po zajících skáče, jednou jsi v oblibě a jindy zase v nemilosti. A jak to tak vypadalo, Melichar z Roupova právě do takové nemilosti upadl a kdo ví, zda mu nynější královna bude vůbec ochotná pomoci.

Za těchto chmurných myšlenek přijížděl vladyka obklopený sedmičlennou eskortou k hradu Křivoklátu. Už z dálky viděl jeho majestátní věže, na paláci byly dosud patrné stopy požáru, který hrad zachvátil, když ho za panování Jindřicha Korutanského dobýval z rukou švábských žoldnéřů Vilém Zajíc z Valdeka. Tak tohle je oblíbený lovecký hrad českých králů, však nedaleko odtud přišel král Václav I. při divoké štvanici zvěře o oko, a také občasné vězení pro nepohodlné šlechtice. Kde asi skončí on? Možná ve sklepení pod tou vysokou hláskou, ale třeba se mu dostane pohodlnějšího vězení. Melichar během únavné cesty otupěl a unaveně si prohlížel Křivoklát v záři zapadajícího slunce. Jak rád by byl v té chvíli na Roupově. Jeho tvrz byla sice mnohem menší, zpola ještě dřevěná, zdaleka nebyla tak výstavná, jako tento starobylý kamenný hrad, ale v každém případě byla příjemnější a žili v ní milí, jemu blízcí lidé. Copak asi budou dělat, až se dozví, že jejich pán bude souzen za zradu krále. Ani na chvíli nepochyboval, že nikdo z nich tomu neuvěří a Božetěch, na toho spoléhal nejvíce, udělá všechno pro to, aby ho odtud dostal. Ještěže s ním nejel. Teď by byl vězněm i on, naštěstí je na svobodě a jistě se bude snažit o jeho osvobození. Ne, věrný Božetěch ho nezklame. Občas se sice dostával do nějakého maléru, většinou v tom byla nějaká půvabná dívčí tvářička, třeba tvář šenkýřky Magdalény od Zelené žáby, ale jinak měl srdce ze zlata a odvaha mu nikdy nechyběla. Na něj se mohl Melichar spolehnout víc než na přímluvu královny Elišky nebo pana Jindřicha z Lipé. Jen aby se Božetěch dozvěděl o jeho zajetí a uvěznění co nejdříve!

3.  kapitola

Mohlo to dopadnout hůř, říkal si pro sebe vladyka Melichar, když se za ním zavřely mohutné dubové dveře jeho vězení. Ocitl se v jakémsi klenutém sklepě s malým okénkem skoro až u stropu, kterým dovnitř pronikaly poslední zbytky denního světla.

Ale jinak to byla celkem čistá místnost bez hmyzí havěti a myšího trusu. Kdo ví, co tady bylo dříve, podle velkých hliněných nádob usuzoval, že se sem do chladu patrně ukládaly potraviny. Jenže po těch tu teď nebylo ani stopy, zato si teď už bývalý královský soudce uvědomoval, že má hlad. Vždyť celý den neměl nic v ústech kromě té nemaštěné jáhlové kaše ve zbraslavském klášteře. Snad mu sem něco přinesou, ale mlčenlivý žalářník v šedé kápi se o ničem takovém rozhodně nezmínil. Nezmínil se vůbec o ničem a celou tu dobu, co ho provázel hradem až sem do sklepa, nabyl Melichar dojmu, že je možná němý. Zkoušel se ho zeptat, zda je na Křivoklátu více vězňů, ale žalářník se po něm ani neotočil. Možná je nejen němý, ale dokonce i hluchý. Takoví jsou pro profesi žalářníka nejvhodnější. Melichar si pamatoval, že král Václav II. míval v Bílé věži Pražského hradu dva takové hluchoněmé žalářníky. To proto, aby nepodlehli prosbám vězňů a drželi se od nich dál. Ale kde je těm teď konec? Třebaže král Václav zemřel teprve před deseti lety, když si doslova vykašlal plíce, připadalo to roupovskému vladykovi, jako by se tak stalo už před nejméně stoletím. Co všechno se od té doby odehrálo, co panovníků se vystřídalo na českém trůně! Po Václavovi II. nastoupil jeho nedospělý syn Václav III., kterého neznámý vrah zabil v Olomouci, když se chystal táhnout do Polska. Melichar si dodnes vyčítal, že se mu vraha nepodařilo vypátrat, ačkoliv kdo ví, třeba někomu tuze záleželo na tom, aby pachatel ohavné královraždy vypátrán nebyl. Na trůn po něm zasedl Korutanec Jindřich, manžel Václavovy starší sestry Anny, pak krátce Habsburk Rudolf, po něm se znovu vrátil Jindřich a nakonec přišel doslova vymodlený král Jan, syn římského císaře Jindřicha. Vymodlený? Melicharovi to teď připadalo k smíchu. Nevycházel ani s Habsburkem, ani s Korutancem, ale oba přece jen přečkal. Ale ten mladý Lucemburk, rytířský král spojovaný s tolika nadějemi české země, teď nechal roupovského vladyku zajmout a uvěznit pro údajnou zradu. Vždyť se ničím neprovinil. Taková křivda! Ale Melichar to tak nenechá. Bude se před soudem bránit, pokud ovšem vůbec k řádnému soudu dojde. Takové situace se ani v tom nejošklivějším snu nenadál. On, královský soudce, jemuž vždy záleželo na pravdě, právu a spravedlnosti, se najednou ocitl v postavení toho nejhoršího vyvrhele. Nervózně rázoval křížem krážem po svém vězení, až se nakonec znavil tak, že ulehl na nízké dřevěné lože vystlané senem. Bylo nejen úzké, ale i krátké, takže mu nohy přečuhovaly před okraj, a proto je raději skrčil a schoulil se na bok. Okénkem u stropu pronikalo dovnitř stále méně světla, až ho pohltila tma.

Dlouho nemohl usnout, převaloval se tam a zpátky a snažil se zahrabat do tenké vrstvy starého zatuchlého sena. Stále ho pálila od provazů odřená zápěstí, a třebaže byl z dlouhé cesty na koni ve značně nepohodlné poloze uondán, konejšivý spánek nepřicházel. Zdálo se mu, že slyší nějaké zvuky připomínající hryzání. Patrně to byla nějaká myš. Už se nachystal na to, až ucítí její tlapičky na svém těle. Nijak si ta drobná zvířátka neošklivil. Z roupovské tvrze i z polních ležení byl na ně zvyklý. Myši, potkani a hraboši doprovázeli člověka na cestách, sdíleli s ním jeho obydlí, drze se přiživovali na jeho jídle. Stačilo nechat v talíři zbytek kaše a do rána byl talíř pečlivě vyjedený. Pověrčiví venkované, kteří ještě žili ve zpola pohanských bludech, nechávali na talířích a v miskách zbytky kaše pro skřítky hospodáříčky, kteří prý střeží jejich domov před ohnivým kohoutem nebo zlými duchy. Jenže myši měly ke skřítkům daleko a faráři ze svých kazatelen brojili proti podobným pověrám. Melichar se přistihl, že by si skoro přál, aby nějaká myška s ním sdílela jeho skromné lože. Scházel mu kontakt s živým tvorem, cítil se ztracen a všemi opuštěn. I pouhá myš by v těch okamžicích potěšila jeho duši. Hryzání skutečně pokračovalo, ale žádné zvířecí ťapky se nerozeběhly po kamenné podlaze jeho vězení. Myslel na ně, přál si je slyšet a postupně se propadal do snu.

Zdálo se mu, že jede na koni s mečem v ruce bok po boku s ostatním jezdci, před ním se Jindřich z Lipé rozhání na všechny strany a nelítostně smetá Uhry, všude zuří krutá seč, ale zdá se, že muži trenčínského hraběte Matouše Čáka už nedokáží zadržet nápor Čechů a hrad Holíč, latinsky zvaný Alba ecclesia, se vrátí do českých rukou. Vzduchem se nese vítězné troubení a král Jan ve stříbrem vykládaném brnění zvedá ruku na znamení, aby se jeho vojsko zastavilo. „Dále nebudeme postupovat! Matouš Čák dostal krvavou lekci a já nechci vyvolat válku s mým švagrem uherským králem Karlem Robertem z Anjou.“ Lucemburkův hlas se rozléhá, najednou už to není sotva ochmýřený mladík, ale rozený panovník, skutečný vládce vzbuzující strach i úctu. Melicharův sen smíchává dramatické události léta dohromady, chvíli je před Holíčí a vzápětí v Brně a Janovi z Vartemberka je svěřována do správy Morava. Ano, tomu chrabrému Vartemberkovi, který se podílel na útěky princezny Elišky z Pražského hradu. Pak náhle všechno mizí v mlze.

Vladyka se probudil navzdory chladu ve svém sklepním vězení celý zpocený. Vytřeštěnýma očima zíral do tmy. Vypadalo to, že ho spaluje horečku. Už neslyšel myší hryzání, zato mu bušilo srdce tak hlasitě, až se bál, že z toho ohluchne. Snažil se zavrtat do zetlelého sena, ale toho bylo málo na to, aby se jím mohl přikrýt. Cítil, jak mu pot stéká po čele a pálí ho v očích, celý se přitom třásl zimnicí a tuze si přál, aby se znovu vrátil sen o dobývání uherské Holíče. Ale ten hrdinský sen nepřicházel, spíše se mu zdálo, že mu strašná noční můra dřepí na hrudi a vysává z něho poslední zbytky sil. Bože, čeho jsem se dopustil, že mne tak trestáš, mumlal si v duchu. Být tak na jeho místě kaplan Zachariáš, ten by si jistě pochvaloval takové utrpení jako předstupeň ke svatosti. Melichar však po svatořečení nikterak netoužil, neměl ctižádost stát se svatým mučedníkem. Chtěl jen mužně překonat tuto zdánlivě beznadějnou a veskrze bídnou situaci, byť měl slzy na krajíčku. Ne, nebude brečet, musí to vydržet, vždyť jeho nevina nakonec jistě vyjde najevo. A s touto vírou navzdory spalující horečce nakonec znovu usnul.

Probudilo ho skřípání klíče v zámku. Dveře jeho vězení se otevřely a objevil se v nich onen hluchoněmý chlapík s hliněnou miskou v ruce. Teprve teď za denního světla, které sem proudilo okénkem u stropu, si ho Melichar mohl pořádně prohlédnout. Jeho žalářník měl nazelenalý obličej porostlý šedivými štětinami a dlouhé řídké vlasy barvy mokré slámy. Chodil stále jakoby ohnutý, hbitými drobnými krůčky, snad měl opravdu malý hrb a toto postižení ho zřejmě předurčilo pro jeho zaměstnání. Vladyka mu neviděl do očí, které měl stále sklopené, zdálo se, že ustavičně cosi hledá na podlaze. Misku s našedlou kaší položil před vězně, otočil se a honem zase těmi drobnými krůčky pospíchal pryč.

„Hej, ty, je tady nějaká díra, kam bych si mohl ulevit?“ zavolal na něj Melichar, ale hrbatý žalářník byl vskutku hluchoněmý a ani se neotočil. Sotva za ním zapadly dveře a znovu se ozvalo skřípění klíče v zámku, pustil se vladyka nejprve do kaše, ale po dvou soustech misku odložil. Prosná kaše byla nemastná a bez chuti, co horšího, zapáchala plesnivinou tak, že se vladykovi zvedl žaludek a málem se pozvracel. Celý navztekaný mrštil s hliněnou miskou do vzdáleného rohu, vstal a vydal se hledat výsernici nebo prevét, zkrátka nějakou díru, do které by mohl vykonat potřebu. Brzy však zjistil, že nic takového v celé místnosti není. Pochopil, že si prostě bude muset vybrat kout, kam si bude chodit ulevovat, a přitom doufat, že ho zápach vlastních výkalů a moče nebude příliš obtěžovat.

Byla to smutná vyhlídka. Místnost, kam ho zavřeli, zjevně nikdy dříve nesloužila jako vězení a na něho jaksi vybyla. Melichar nevěřil, že by na Křivoklátě neměli žádný žalář, žádné vězeňské cely. Dobře si pamatoval, že sám sem poslal několik provinilců. Zřejmě je na hradě hodně vězňů a jeho už jaksi nebylo kam dát. Ale žít ve smradu a být krmen takovými nechutnostmi, jakou byla ta prosná kaše, kterou i s miskou odmrštil do vzdáleného rohu, se mu nechtělo. Připadalo mu to jako trest navíc a ještě k tomu udělený bez řádného soudu. Jenže jestlipak se takového soudu vůbec dočká? Možná se tady mezitím zadusí zápachem z vlastních výkalů nebo zemře hlady. Třeba si tak král Jan představuje odpovídající potrestání za zradu. Melichar neměl ponětí, jaké tresty se provinilcům udělují v Lucemburku. Předpokládal však, že se příliš neliší od trestů v Čechách. Pro některá provinění platilo nepsané zvykové právo, které se snad používalo od časů bájného Přemysla Oráče, o němž se píše v kronikách. Od doby panování krále Otakara II., otce Václava II., který povolal Melichara do svých služeb, se stále více prosazovalo psané právo přejímané z německých zemí a patrně pocházející ještě z časů pohanského Říma. Melichar se za ty roky, co působil jako královský soudce, v právu vyznal, byť leckdy při posuzování zločinů a provinění spoléhal spíše na svůj instinkt. Mírněji trestal očividné nešťastníky, kteří se zločinu či provinění dopustili spíše nešťastnou náhodou, nebo byli sami oběťmi komplotu jiných horších zločinců.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo zradil krále.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.