Hvězdný prach:
Kouzlo měsíční záře

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Linda Chapmanová

Hvězdný prach: Kouzlo měsíční záře – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola první

Čmuchy, čmuch. Malému králíčkovi zamrskaly vousky. Dohopkal k chomáči jetele, ostražitě se rozhlédl a začal ho rychle okusovat.

Devítiletá Lucka Marková se přikrčila u jeho výběhu. „Ahoj, drobku,“ pozdravila ho něžně.

Dupík zvedl hlavu. Když uviděl Lucku, přihopsal k ní. Zastavil u ohrádky a posadil se na zadní. Lucka ho prstem pohladila po hebkém, kaštanově hnědém kožíšku. „Pochutnal sis na té mrkvičce, co jsem ti přinesla?“ zeptala se.

Dupík se jí otřel hlavičkou o ruku. Lucka se jeho přítulnosti musela usmát. Od první chvíle, kdy její tatínek Dupíka přinesl, se králíček bál všech lidí kromě ní. Byla ale pravda, že Lucku měla ráda skoro všechna zvířátka – dokonce i ta divoká ji k sobě pustila blíž než kohokoli jiného.

Lucka vstala, odklopila střechu výběhu a opatrně zvedla králíčka do náruče. Přitulil se k ní a dostal za to pusu na hlavičku. Lucce spadl do čela pramen dlouhých vlnitých vlasů, které měly úplně stejnou barvu jako Dupíkova srst. Odfoukla si je z očí. „Zase ti přinesu něco dobrého,“ slíbila.

Dupík se zavrtěl a podíval se zpátky k výběhu. Lucka pochopila. „Já vím, já vím. Chceš se jít zase proběhnout, viď?“

Dupík zahýbal čumáčkem na souhlas.

Vrátila ho do výběhu a dívala se, jak cupitá zpátky k jeteli. Na Lucku náhle padl smutek. Kdyby tak mohla ukázat Dupíka Olivii. Jenže Olivie, její nejlepší kamarádka a sousedka odvedle, se před třemi týdny odstěhovala. Lucce se po ní hrozně stýskalo. Měla sice dvě sestry, dvanáctiletou Radku a třináctiletou Hanku, ale ty ji s sebou moc často brát nechtěly, a Lucce bylo bez nejlepší kamarádky smutno. A o to víc teď, o velikonočních prázdninách.

Třeba se sem zase přistěhuje někdo v mém věku, zadoufala Lucka při pohledu na vysokou drolící se cihlovou zeď, která dělila její domov, dům U Jasmínu, od sousedního Vrbového domu. Vrbový dům zůstal od odchodu Oliviiny rodiny prázdný, ale teď se zdálo, že se tam konečně někdo nastěhoval. Posledních pár dnů do něj přicházely zástupy lidí – hlavně stěhováci, malíři a další řemeslníci.

Lucka si jen povzdechla. Doufala, že ať se přistěhoval kdokoli, bude aspoň milý.

Dupík už se zase pustil do jetelíčku. Vypadal tak spokojeně, že už ho Lucka nechtěla rušit, a tak začala bloumat okolo a přemýšlet, co by podnikla. Zahrada jejich domu byla rozlehlá a spletitá, plná zdivočelých stromů a keřů, které se výtečně hodily ke šplhání a schovávání. Na konci bublal potůček a za ním už se rozprostírala pole a lesy. Lucka lesy milovala. S Olivií si v nich věčně hrály na víly. Musely ale doma slíbit, že se nezatoulají příliš hluboko. Zdejší lesy byly velmi staré a táhly se na kilometry daleko.

„Kdybys v těch lesích zabloudila, už bychom tě nikdy nenašli,“ říkávala často Lucčina maminka paní Marková.

Právě do těch lesů se teď Lucka zadívala. Ty vysoké stromy jako by ji k sobě vábily. Jaké by asi bylo vypravit se mezi ně – hluboko, hluboko mezi ně? Co všechno by tam mohla objevit?

„Ahoj!“

Lucka nadskočila leknutím a rychle se otočila.

K jejímu překvapení se přes zeď dívala nějaká dívka. Měla středně dlouhé, kudrnaté světlé vlasy a uličnické modré oči, ve kterých to jen hrálo neplechou. „Ty tady bydlíš?“ zavolala na Lucku.

Lucka přikývla. „A kdo jsi ty?“ zeptala se a doběhla ke zdi.

„Jmenuju se Allegra,“ odpověděla dívka. „Zrovna jsme se s mamkou přistěhovaly. Můžu přelézt k vám?“ Ani nečekala na odpověď a už se soukala přes zeď. Byla hubená a trošku menší než Lucka. „Jak se jmenuješ a kolik ti je?“ zeptala se, seskočila ze zdi a blonďaté kadeře jí poskočily na ramenou.

„Já jsem Lucka,“ představila se Lucka, „a je mi devět.“

„Jako mně,“ zazubila se Allegra. „Tak to můžeme být kamarádky.“

Její úsměv byl tak nakažlivý, že se Lucka hned přistihla, jak ho Allegře vrací.

„Máte hezkou zahradu,“ řekla Allegra a zvědavě se rozhlížela. Nevypadala ani trochu nesměle. „Není to bezva, že jsme tak blízko u lesa?“

Lucka přikývla. „Moje sestry tvrdí, že les je nuda, ale…“

„Nuda! Les nemůže být nikdy nuda!“ zvolala až užasle Allegra. „Lesy jsou přece plné…“ Vtom se zarazila. „No páni!“ vykřikla, když jí padl zrak na Dupíkův výběh. „Ty máš králíčka!“

„Mám,“ přikývla Lucka. „Jmenuje se Dupík. Dostala jsem ho před pár týdny.“

„Můžu se na něj podívat?“ vyhrkla překotně Allegra. „Já miluju králíčky!“

Lucka přikývla. „Jen se trochu bojí,“ upozornila novou kamarádku, když spolu šly k ohrádce. „Nenechá se pochovat od nikoho než ode mě. Je to ještě mládě.“

„Ten je nádherný!“ vydechla Allegra a přidřepla si ke kleci. „Ahoj, Dupíku!“

Dupík zvedl hlavičku a prohlížel si Allegru. Potom, k Lucčinu úžasu, přihopkal k mříži a přitiskl na ni chvějící se čumáček. Allegra ho jemně pošimrala prstem na nose a Dupík si sedl na zadní, jako by k ní chtěl ještě blíž.

Lucka žasla. „Tohle dělá vždycky jenom se mnou!“ Vykulila na Allegru oči: „Jinak se lidí bojí.“

Dívka pokrčila rameny: „Mě mají zvířata ráda.“

„Mě taky!“ opáčila Lucka a zmocnilo se jí vzrušení. „Dokonce i ta divoká.“ Cítila, jak ji v těle hřeje naděje. Vypadalo to, že jsou si s Allegrou dost podobné. Že by z nich opravdu mohly být kamarádky? Snad dokonce nejlepší kamarádky?

Allegra vyskočila na nohy, v modrých očích jí jen jiskřilo a Lucka měla pocit, jako by myslely na totéž. „Nechceš se jít podívat na můj pokojíček? Mamka ho zrovna vymalovala.“

„Tak jo,“ přikývla dychtivě Lucka.

„Pojď!“ vyzvala ji Allegra a rozběhla se ke zdi.

„Můžeme jít kolem, po cestě!“ volala za ní Lucka.

Allegra se na ni jen uličnicky usmála: „Nuda! Šplhat je mnohem zábavnější!“

Lucka tu zeď nikdy dříve nepřelézala. Byla sice vysoká, ale bylo to překvapivě snadné, tedy pokud se člověk vyhýbal plazivým bílým růžím a jejich trnům. Lucka přistála ve vysoké, přerostlé trávě. Oliviini rodiče postavili kolem domu velkou dřevěnou terasu, kde v létě sedávali a odpočívali. Teď na terase stála paní a vytřepávala velký pestrobarevný přehoz. Měla na sobě splývavou nachovou sukni s malými zrcátky, v nichž se třpytilo sluneční světlo. Byla mladá a pohledná, měla stejné světlé kudrnaté vlasy jako Allegra, jenže jí sahaly až do půli zad a byly stažené šeříkovým šátkem.

„Xanto, tohle je Lucka,“ zavolala na ni Allegra a obrátila se na Lucku: „Lucko, tohle je moje mamka, Xanta.“

Lucka ještě nikdy neslyšela, aby někdo oslovil maminku jménem. Cítila se trošku nepříjemně. „Dobrý den,“ pozdravila nesměle.

„Lucka se přišla podívat na můj pokojíček,“ vysvětlila Allegra Xantě. „Nezbyly nám nějaké sušenky? Umírám hlady.“

„Nějaké by měly být v jedné z těch tašek v kuchyni,“ odpověděla jí vesele Xanta. „Jestli nějaké najdeš, klidně si vezměte.“

„Ty říkáš svojí mamince jménem?“ zeptala se Lucka, když vešly s Allegrou dovnitř. Všude postávaly nevybalené krabice a kufry.

Allegra vydolovala z igelitové tašky balíček sušenek a přikývla. „Nikdy jsem jí neříkala mami. Připadalo by mi to divné.“

„A co tvůj táta?“ zeptala se zvědavě Lucka. „Tomu říkáš jak?“

„Já tátu nemám,“ odpověděla Allegra a nabídla jí sušenku. „Totiž, jasně že mám,“ pokračovala jakoby nic, „ale nikdy jsem ho nepoznala. Když Xanta zjistila, že mě čeká, opustil ji.“

Lucka se cítila hrozně trapně. „To je strašné,“ zamumlala, protože tak docela nevěděla, co má říct.

Allegra ale jen pokrčila rameny. „Vždyť o nic nejde.“ Odložila balíček sušenek: „Tak se pojď podívat nahoru. Chci ti ukázat svůj pokoj.“

Lucka vyšla za ní po schodech a do pokojíčku. „No páni!“ vydechla. Stěny byly vymalované v různých odstínech šeříkové, růžové a modré. Na oknech se vlnily splývavé bílé závěsy a na podlaze ležel měkoučký růžový koberec. Ale ze všeho nejúžasnější připadal Lucce strop. Byl totiž tmavě modrý a vypadal jako noční hvězdnaté nebe. Lucka na něj zůstala ohromeně zírat.

„Líbí se ti?“ zeptala se Allegra a poprvé od chvíle, co se s Luckou potkaly, zněla tak trochu nejistě.

„Je nádherný,“ zašeptala Lucka. Otočila se k Allegře a spatřila na její tváři výraz úlevy.

„Xanta ho namalovala tak, aby vypadal přesně jako půlnoční nebe v den mých narozenin,“ ukázala Allegra na strop. „Podívej, dají se tu najít různé skupiny hvězd. Říká se jim souhvězdí nebo konstelace. Každé souhvězdí má jiný tvar. Když se podíváš přímo nahoru, uvidíš souhvězdí Velký vůz a Malý vůz.“ Obkreslila ve vzduchu jejich tvar. „A tamhle vidíš souhvězdí Draka a Lyry.“

Lucka byla u vytržení. Vždycky moc ráda pozorovala noční nebe. „Ty toho ale víš,“ pronesla ohromeně.

„Xanta je do hvězd blázen,“ odpověděla Allegra. „Naučila mě o nich všechno. Některé hvězdy mají svoje jména. Vidíš tuhle velikou?“ ukázala na hvězdu v levé polovině místnosti. Lucka přikývla. „To je Regulus. Je to jedna ze čtyř Královských hvězd.“

„Královské hvězdy? Co to je?“ vyptávala se Lucka zvědavě a posadila se k tomu na postel.

„To jsou čtyři nejjasnější stálice na nebi. Za dávných časů zářila každá z nich na počátku jednoho ročního období, a tak dostaly název Královské hvězdy,“ vysvětlovala Allegra. „Regulus je jarní hvězda. A tahle,“ ukázala na další, „to je Antares, hvězda léta. A je i podzimní a zimní hvězda.“

V tu chvíli zaklepala na dveře Xanta. „Lucko,“ oslovila ji, „právě jsem slyšela, jak tě na zahradě volá tvoje maminka. Ví o tom, že jsi u nás?“

Lucka polekaně vyskočila z postele. „Ne.“

„Tak to aby sis pospíšila domů,“ poradila jí Xanta.

Lucce se vůbec nechtělo odejít. Tolik se jí tu líbilo!

„Vždyť se můžeš ještě vrátit,“ dodala Xanta, jako by jí četla myšlenky.

„A můžeš tu i přespat,“ navrhla Allegra a podívala se po Xantě. „Viď, že by to šlo?“

„To víš, že ano,“ odpověděla Xanta. „Když bude ještě hezky, můžeme se navečeřet venku na terase.“

„Tak jo,“ usmála se potěšeně Lucka. „Já se zeptám.“

Ze schodů už sbíhala celá nadšená. Najednou prázdniny vypadaly mnohem zajímavěji!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hvězdný prach: Kouzlo měsíční záře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.