Ženy, co se nedaly

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Peroutková

Ženy, co se nedaly – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ženy, co se nedaly

© Ivana Peroutková, 2020

Illustrations © Tereza Basařová, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7544-947-4

ISBN e-knihy 978-80-7544-964-1 (1. zveřejnění, 2020)

Co dělá osobnost osobností?

V čem tkví její výjimečnost? Čím je jedinečná? A proč jsou u nás některé výjimečné české ženy tak málo známé? Proč se o nich víc nemluví ani nepíše? Vždyť nás přece můžou inspirovat, dokonce pro nás mohou být vzorem, nebo je aspoň vzrušující pátrat po tom, co vlastně byly zač.

Postupně se to mění. O hudební skladatelce a dirigentce Vítězslavě Kaprálové, o myslitelce Anně Pammrové anebo o sportovkyni Věře Čáslavské vznikla divadelní představení. Mladá polská bohemistka Anna Militzová zase napsala knížku o nekonvenční básnířce a spisovatelce Janě Černé, dceři novinářky Mileny Jesenské. A poslední příklad – v Praze se uskutečnila výstava věnovaná Ester Krumbachové, která mimo jiné potvrdila, že odkaz zesnulé filmové výtvarnice a scenáristky je stále živý a zajímavý.

Touto knihou chceme přispět k tomu, aby se o výjimečných českých ženách více mluvilo a vědělo. Obsahuje dvacet čtyři, respektive dvacet pět – jelikož malířky sestry Válovy jsou neoddělitelné –, tedy dvacet pět portrétů pozoruhodných osobností. V knize se vám představí ženy z různých historických období a setkají se tu různé profese, charaktery i životní příběhy. Některé osudy navazují a některé se proplétají, většina je však poznamenaná nějakou tragédií. Osobnosti nemívají na růžích ustláno. Perou se se svým osudem právě proto, že jsou výjimečné, že vyčnívají, že se nedají. Ale v tom je i jejich síla, autenticita a – pravdivost.

Osobnosti se nemají napodobovat. Osobnosti jsou naopak příkladem toho, že si každý musí najít vlastní cestu.

Osobnosti se nemají napodobovat.

Osobnosti jsou naopak

příkladem toho,

že si každý musí najít

svou vlastní cestu.

Anežka Česká

(přibližně 1211–1282)

též známá jako Anežka Přemyslovna,

sestra krále Václava I., významná abatyše z rodu Přemyslovců,

od roku 1989 svatořečená

K její duchovní cestě přispěla i nešťastná souhra okolností, za kterých ji kvůli mocenským zájmům předhazovali různým nápadníkům, až by se skoro nabízelo říct: jako ten pytel brambor.

Česká princezna, nejmladší dcera krále Přemysla Otakara I. a královny Konstancie Uherské, byla pravděpodobně zasnoubená už v útlém dětství. Tím zvoleným, nikoli vyvoleným, se měl stát slezský princ Konrád. Ten ale záhy zemřel. Otec zanedlouho osmiletou Anežku zaslíbil synovi německého krále a římského císaře Fridricha II., budoucímu Jindřichovi VII. Proto odjela dívenka na rakouský dvůr vévody Leopolda VI., který ovšem po šesti letech Jindřicha VII. oženil se svou dcerou Markétou Babenberskou. To bylo ponižující nejen pro Anežku, ale především pro jejího otce. Čtrnáctiletá Anežka se tudíž vrátila do Prahy, kde přijala poselstvo anglického krále Jindřicha III. Plantageneta. Ale i on od zasnoubení upustil. Pak se znovu objevil ženatý, ale v manželství nespokojený Jindřich VII. A dvakrát o sňatek s Anežkou usiloval jeho otec, císař Fridrich II., který byl zároveň jejím posledním nápadníkem.

V té době Přemysl Otakar I. už nežil a Anežka se sňatku vzepřela. Pomoc hledala u papeže Řehoře IX. a ten jí vyhověl. Zbožná Anežka mohla svůj život konečně naplnit tak, jak si po všech těch dohazovačských peripetiích opravdu přála. Svoje hluboké náboženské cítění nemusela dál tajit. Jako mladá, spanilá a vzdělaná žena zasvětila svůj život Bohu a v českém prostředí prosazovala nový františkánský řád a jeho ženskou obdobu – řád klarisek.

Ke zbožnosti Anežka tíhla od dětství. Její první významnou učitelkou víry byla její teta Hedvika Slezská, manželka vévody Jindřicha I., působící ve skromnějším, ještě nedostavěném cisterciáckém klášteře v Třebnici. Tady malá Anežka pobývala od tří do šesti let a dostala tu základy mravní a náboženské výchovy. Patrně i citově horoucí vztah k Bohu, neboť Hedvika se modlívala velice zaníceně, v pláči, nebo naopak s tváří prozářenou vnitřní blaženou radostí.

Premonstrátský klášter v Doksanech nedaleko od Litoměřic, kde Anežka trávila další dva roky, byl na rozdíl od třebnického velkolepý a aristokratický, určený pro královskou rodinu a vysokou šlechtu. Věnoval se též péči o chudé a „špitálnictví“. Řeholnice dodržovaly přísnou klauzuru – zachovávaly ticho, šatily se v chudobě a pěstovaly praktiky pro umrtvení těla proti rozkoším. Tím už se blížily budoucím klariskám, ale přesto žil klášter celkově v bohatství.

Anežka si osvojila čtení a psaní, biblickou historii, zřejmě i latinu a taky vyšívání. O její prohlubující se zbožnosti svědčí i následující pobyt na rakouském dvoře ve Vídni, kde skutečně dodržovala půsty, (na rozdíl od ostatních dětí, které tajně mlsaly), vyhýbala se dětským hrám a „nezbednostem“, dávala almužny a horoucně se modlívala.

Velkým příkladem pro její náboženský vývoj pak byly další dvě ženy – sestřenice Alžběta Durynská, která jako mladá vdova zakládala dobročinné špitály v německých krajích, ale zejména svatá Klára z Assisi, italská světice, nadšená obdivovatelka Františka z Assisi a zakladatelka řádu klarisek.

Jak Kláře, tak Anežce byl svatý František vzorem nejen hlásáním chudoby a prostoty, ale zvlášť svým pojetím lásky k bližnímu čili „charitas“. „Kde jest láska a moudrost, tam není ani bázně, ani nevědomosti; kde jest slitování a rozumné rozeznávání, tam není ani ješitnosti, ani zatvrzelosti,“ říkal František svým učedníkům a s tím se Anežka naprosto ztotožňovala.

Přestože se Anežka s Klárou lišily původem, vzděláním a bohatstvím a nikdy se ani neviděly, Františkovo učení je natolik sblížilo, že spolu dlouhá léta vedly rozsáhlou korespondenci, která z nich učinila velké přítelkyně. Klára Anežku podporovala a radila jí. Svým způsobem nad ní bděla. Když Anežka přeháněla svoje odříkání v jídle, takže už byla vyzáblá na kost, Klára ji dokonce napomínala, aby to nepřeháněla s přísným půstem a pamatovala si, že lidské tělo není ze železa.

V roce 1253 v posledním předsmrtném dopise na rozloučenou Klára patrně ve stavu mystické extáze Anežce napsala:

„V mé lásce k Tobě nechť mlčí jazyk tělesný a mluví jazyk ducha. Ó, požehnaná dcero, lásku, jakou já mám k tobě, jazyk tělesný nemůže nijak plně vyjádřiti, nýbrž jen tak z poloviny vypsati, a proto tě prosím, abys dobrotivě a zbožně přijala tato slova a aspoň v nich vystihla mateřskou lásku, kterou den co den plane srdce mé k Tobě a Tvým dcerám…“

Anežka se však činila nejen zbožností. Záhy po zrušení sňatku s císařem Fridrichem II. projevila svoje organizační schopnosti a smysl pro praktičnost a v roce 1232 založila spolu se svým bratrem králem Václavem špitál. Nacházel se na Starém Městě v Praze a přijímal jak nemocné, tak chudé, kterým skýtal útočiště. Správu tohoto ústavu kněžna svěřila nově vzniklému řádu Křižovníků s červenou hvězdou.

Poté se Anežka s nadšením, energií a nebývalou velkorysostí věnovala vybudování dvojího kláštera, mužského a ženského, na jednom z nejkrásnějších míst ve Starém Městě, tedy na pravém břehu Vltavy a v sousedství bohaté městské části tehdy obývané německou většinou. Stavební projekt byl grandiózní a stejně velkolepé bylo i jeho umělecké provedení.

Zde, v ženském klášteru, roku 1234 Anežka vstoupila do řádu klarisek a na čtyři roky se stala jeho abatyší.

Pozoruhodné je Anežčino úsilí o založení vlastního ženského řádu, který by asketické a přísné stanovy – snáze přijatelné pro klarisky v slunné Itálii –zmírnil a přizpůsobil chladnějšímu severu a vůbec velkoměstu střední Evropy. Jednalo se i o takové základní věci, jako byla strava, oblek, lůžko nebo temnota cel, kde byly jeptišky „takřka zaživa zahrabávány“. Leč stárnoucí papež byl tvrdý jako skála a tentokrát Anežčinu naléhání nepovolil.

Tento drobný neúspěch Anežku jistě mrzel, ovšem možná ještě posílil její zbožnou péči. Moudrá, vzdělaná a soucitná Anežka pomáhala, jak mohla. V klášteru a špitále, ale i v různých sporech. Usmiřovala, utěšovala, vysvobozovala. Několikrát zasáhla diplomaticky a přispěla ke smíru znesvářeného krále Václava a jeho syna, budoucího panovníka Otakara Přemysla II. Poslední roky prožila v ústraní a v modlitbách, které však neodvrátily blížící se katastrofy. České země byly rozvrácené hladem a morem a dynastie Přemyslovců byla nakonec vystřídána Lucemburky.

Anežka se dožila úctyhodných jednasedmdesáti let. Ihned po její smrti vznikly první legendy o jejích zázracích a nadpřirozených léčitelských schopnostech. Ale pokusy o její svatořečení po dlouhá staletí neuspěly. Ač byla ženou výjimečnou a obdivovanou, za svatou byla prohlášena teprve v roce 1989.

„Kde jest

láska a moudrost, tam není

ani bázně, ani nevědomosti;

kde jest slitování a rozumné

rozeznávání, tam není

ani ješitnosti, ani zatvrzelosti.“

Olga Havlová

(1933–1996)

první manželka prezidenta Václava Havla,

zakladatelka Výboru dobré vůle

a Nadace Olgy Havlové

Měla v sobě klidnou noblesu a přirozenou autoritu. Ten dojem ještě zvýraznily její husté, lehce zvlněné bílé vlasy. Nebarvila si je. Byla přitažlivá netuctovou ženskou krásou a jakousi hlubokou jistotou. I když nejradši nosila džíny a svetr, vždycky působila upraveně. Mluvila k věci a věcně. A podobným způsobem i kouřila – neokázale, zato hodně a jako by k ní pramínek modravého kouře nerozlučně patřil. Nepotřebovala si okolí podmaňovat, sama vyvolávala přirozený respekt.

To že se musí člověk spolehnout hlavně sám na sebe, ale že je důležitá i lidská sounáležitost, poznala Olga už v dětství. Vyrůstala v Praze na Žižkově v dělnické rodině s matkou, kterou Olžin otec opustil v jejích šesti letech, a se starší sestrou, která byla rovněž samoživitelka a měla pět dětí. Bylo tedy samozřejmostí, že Olga se starala o děti a pomáhala v domácnosti. Žilo se skromně a šetrně, ale ne omezeně. Olga navštěvovala Milíčův dům, který podporoval mimoškolní aktivity dětí a vychovával je k samostatnosti, praktičnosti a odpovědnosti. Tady si oblíbila zejména čítárnu, kde ráda a hodně četla. Kromě toho si zamilovala odpolední divadelní představení, na která rodina často chodívala. Odtud její celoživotní záliba v divadle. Mladá Olga navštěvovala herecké divadelní kurzy profesorky Lydie Wegenerové a hrála v ochotnickém Divadle Na slupi. Herečkou se sice nestala, ovšem později svoje divadelní zkušenosti s chutí zúročila v různých disidentských recesích, především v kostýmovaných zahradních slavnostech na Hrádečku. Na videích z té doby občas zazáří její úsměv. Tak pobaveně a s nadhledem se usmívá jen ten, kdo zároveň stojí nohama pevně na zemi.

K její životní filozofii přispěl i nechtěný úraz. V šestnácti letech, kdy pracovala v žižkovské Baťově továrně, přišla při práci u lisu nešťastnou náhodou o čtyři prsty na levé ruce. Tento hendikep se pak naučila nenápadně skrývat rukavicí nebo kapesníkem, jistě však utužil její pevnou vůli, nezávislou soběstačnost a nechuť k sebelítosti.

S Václavem Havlem se poprvé setkala v roce 1953 v kavárně Slavie. Tehdy se jí jevil jako poněkud rozmazlený sedmnáctiletý mladíček z buržoazní rodiny a nijak zvlášť ji neoslnil, ona mu však od prvního momentu imponovala. I když pocházeli z úplně jiného prostředí a lišili se povahově, postupně se sblížili a v roce 1964 se vzali. Spíš než milenci byli přátelé, jejich vztah byl založený na vzájemné úctě. Olga byla oporou a v dobrém slova smyslu kritičkou, která svého muže usměrňovala. Přestože měl Havel slabost pro druhé pohlaví a řadu avantýr, jejich vztah přestál všechny krize a vydržel až do Olžiny smrti.

Šedesátá léta byla politicky nadějná. Havel autorsky spolupracoval s Divadlem Na zábradlí a svými články přispíval ke svobodě kultury. Olga, která Na zábradlí pracovala jako uvaděčka, se v intelektuálních kruzích podle Havlových slov „brzy orientovala“. Oba, i když z rozdílných pozic, doufali, že se v zemi podaří prosadit demokratické změny. V tomhle úsilí Olga svého muže od začátku podporovala. Jediným problémem novomanželů bylo vlastně soužití s Havlovou rodinou v domě na Rašínově nábřeží. I kvůli tomu se v roce 1967 Václav s Olgou rozhodli koupit usedlost v Podkrkonoší na samotě zvané Hrádeček. Tam taky z velké části prožili dvacet let totality, která následovala po okupaci Československa v srpnu 1968. Veškeré naděje na změnu prozatím skončily. Naopak, komunisti pod nátlakem Sovětského svazu svou moc přiostřili a z manželů Havlových se stali nebezpeční disidenti.

Hrádeček byl v té době jakýmsi azylem či svobodným ostrůvkem, takže příslušníci Státní bezpečnosti jej zpovzdálí neustále sledovali. Známá je historka, jak manželskou dvojici špehovali i při sbírání hub. Nicméně ani Státní bezpečnost nemohla zabránit tomu, že se na Hrádeček pravidelně sjížděla spousta přátel, konaly se tu koncerty zakázaných skupin, vedly se politické diskuze a bujaře se užívala svoboda. V těchto dnech byli Havlovi vždycky velkorysými, štědrými a vynalézavými hostiteli.

Když si pak Václav Havel odpykával čtyři a půl roku ve vězení, Olga řídila veškerou disidentskou činnost sama. Ve slavných Dopisech Olze jí Havel z vězení vzdával slova uznání, udílel praktické pokyny a rady, a zároveň mu posloužila jako adresátka jeho filozofických a existenciálních úvah. V 55. dopise z listopadu 1980 následuje po tradičním oslovení „Milá Olgo“ i jeden Havlův slib:

„Slibuji, že už si nebudu stěžovat na Tvé řídké a příliš stručné psaní; nerad bych Tě svými neustálými stesky traumatizoval tak, že bys mi třeba přestala psát vůbec. Jen jedna (poslední!) poznámka (ostatně už jsem ti to, myslím, psal): o dopisech nepřemýšlej, neber je jako nějakou tíživou povinnost, neplánuj je a nechystej dlouho v hlavě, prostě kdykoli budeš mít chuť, čas a dobrou náladu, sedni si a napiš mi docela spontánně, co Tě zrovna napadne, co děláš, na co myslíš apod. Neočekávám od Tebe žádné eseje, chci prostě jen o Tobě vědět.“

A dále v tomto dopise pokračuje:

„Jsem rád, že na Hrádeček za tebou jezdí hodně přátel a že i v Praze žiješ společensky; neváhej mi psát jmenovitě, s kým se vídáš, má to pro mne význam. (...) Že není plot natřen, je smutné, snad do jara ještě vydrží. Je to mé životní dílo, a když shnije, už nikdy takový nevyrobím. (...) Doufám, že Tvá noha je už zdravá a že už pominula Tvá listopadová nevyrovnanost, o níž se zmiňuješ. (...) Tvá rada, abych jedl hodně sýrů, vyloudila na mé tváři něžný úsměv…“

Během Václavova věznění Olga organizovala už zmíněné zahradní slavnosti a byla členkou recesistického kroužku Hrobka, v němž se scházely manželky uvězněných disidentů i těch, kteří zůstali na svobodě, a jejich přátel. V roce 1987 spoluzaložila zpravodajský videomagazín Originální Videojournal, který objektivně informoval o politických a kulturních událostech v zemi.

Bylo to období nesvobody, útlaku a nejistoty, a přesto – jak už to tak bývá – si lidé o to víc cenili vnitřní svobody a vytrvalosti. V tom byla Olga silná. Na rozdíl od Havla se však nikdy nepovažovala za intelektuálku. Vyrovnanost nacházela spíš v praktickém životě.  Měla ráda přírodu, procházky lesem a houbaření. Pomáhal jí i její smysl pro humor. Kromě lásky k divadlu a četby si oblíbila i několik hudebních skupin, zvlášť ovšem anglickou kapelu Pink Floyd.

Po sametové revoluci v roce 1989 Olga původně nechtěla, aby její manžel jako spisovatel, významný disident a charizmatický řečník kandidoval na úřad prezidenta. Obávala se změn, ztráty soukromí, a navíc po slávě a moci nikdy netoužila.

Nakonec jeho kandidaturu samozřejmě podpořila a svou přirozenou inteligencí, noblesou a přátelskostí zvládla roli první dámy skvěle. Byla též průkopnicí obnovené tradice české charity. Několik měsíců po revoluci založila s přáteli z Charty 77 Výbor dobré vůle, jehož záměrem byla „pomoc postiženým tak, aby si mohli pomoct sami“. O dva roky později vznikla Nadace Olgy Havlové, která pomáhala jak lidem se zdravotním postižením, tak lidem opuštěným a diskriminovaným. V roce 1993 Olga uvedla:

„Člověk nesmí zabřednout do sebelítosti, spíše by neměl zapomínat, že existují lidé, kteří jsou na tom hůř. Jestliže se řádové sestry starají o těžce nemocné a fyzicky postižené děti, mám za to, že nesou těžší úděl než člověk u výslechu. Pečovat o takto postižené děti znamená vynaložit více síly, obětavosti i pokory.“

Jako manželka prezidenta se rovněž angažovala v sociální oblasti. Podobně jako Václav zdůrazňovala nutnost zakládat různá občanská sdružení a spolky, neboť občanská společnost může vždycky vytvořit jakousi lidskou záštitu proti dravým a bezohledným postupům jakékoli moci.

To nebyla prázdná slova. Zkušenosti z mládí a léta v disentu Olgu poučily.

Když v roce 1996 po krátké těžké nemoci zemřela, národ měl důvod smutnit. Taková osobnost v úloze první dámy nám bude možná ještě dlouho chybět.

„Člověk nesmí zabřednout

do sebelítosti,

spíše by neměl zapomínat,

že existují lidé,

kteří jsou na tom hůř.“

Božena Němcová

(1820–1862)

spisovatelka

Zůstane asi navždy naší nejslavnější spisovatelkou. I kdyby se její knihy už nečetly, i kdyby její Babička už nikdy nebyla v povinné četbě, i kdyby se zapomnělo na pohádky, které sbírala a převypravovala, bude tu její dramatický život, kolem kterého se tvořily mýty, to či ono se zamlčovalo, anebo zase zveličovalo, odsuzovalo, anebo chápalo, a tak její osud dodnes nabízí řadu odlišných interpretací. Zjednodušeně řečeno – byla ženou, která v manželství a rodině, ve všední každodennosti života matky a manželky nenašla naplnění. Chtěla víc. Stala se spisovatelkou. Ale ani to nestačilo. Toužila po lásce.

V červnu 1857 napsala svému muži do rakouského Villachu:

„Moje srdce bažilo být velmi milováno, mně bylo lásky zapotřebí jako květině rosy – ale darmo jsem hledala takovou, jakou já cítila. Já chtěla muže mít, před nímž bych se kořit mohla, jenž by vysoko nade mnou stál, já bych život proň byla obětovala, ale viděla jsem v mužích jen hrubé despoty, pány. (…) Toužila jsem, chtěla jsem to prázdné místo v srdci něčím vyplnit, a nevěděla čím. Tenkráte myslela jsem, že to může být jen láskou k muži, nyní vím, že to není pravda. (…) Touha ta spočívá v duši mé jako kapka, která nevysychá ani neodtéká, ale věčně se třpytí jako diamant; je to ona touha po neskonalé Kráse a Dobru, je to ona touha, která člověka z prachu povznáší, která, když se octne v přírodě, náruč mu rozevírá, že by celý vesmír k srdci přitiskl, která ho vede na cestu kalvárie!“

Byla tedy ženou, která se chtěla – jak bychom řekli dnes – emancipovat, ovšem s otevřeností a radikálností, která byla tehdy naprosto ojedinělá. Božena si svůj boj se všemi touhami a omyly prožila sama. Autenticky. V osamělosti a chudobě snila o lepším harmonickém světě a svoje sny a ideály vkládala i do toho, co psala.

Narodila se ve Vídni, odkud se její rodina přestěhovala do podkrkonošských Ratibořic na panství vévodkyně Kateřiny Zaháňské. Otec tu pracoval jako štolba, matka byla pradlenou. Barbora Panklová, jak znělo její dívčí jméno, chodila do školy v České Skalici, pak ji rodiče poslali na vychování k zámeckému správci Augustinu Hochovi ve Chvalkovicích, kde se měla zdokonalit v němčině a naučit způsobným mravům.

Teprve sedmnáctiletá se provdala. Snad na nátlak matky, nebo obou rodičů, snad z vlastní nezkušenosti si vzala Josefa Němce, o patnáct let staršího úředníka finanční stráže, kterého ani příliš neznala. Toto manželství, v němž nechybělo porozumění, ale zároveň bylo plné konfliktů, v podstatě předznamenalo celý její další život.

Němec byl vlastenec, který měl kvůli svému postoji problémy s rakouskou policií, a tudíž i v zaměstnání. Často byl překládán z místa na místo a několikrát se ocitl bez práce. Rodina, do níž brzy přibyly čtyři děti, se téměř neustále stěhovala, žila v nejistotě a v krušných obdobích strádala větší či menší bídou.

I Němcová se pod vlivem manžela stala vlastenkou. Jenže její vlastenecké cítění brzy přerostlo v něco mnohem osobnějšího, v něco, co v ní probudilo vlastní svobodný nekonvenční přístup k životu.

Prvním důležitým podnětem pro ni byla Praha, kam se rodina přestěhovala v roce 1842. Tady se seznámila s českou pokrokovou společností a předními českými spisovateli. Svou literární dráhu začala psaním vlasteneckých básní a jejím prvním milencem se stal básník Václav Bolemír Nebeský. On taky jejich vztah brzy rázně ukončil a odjel dostudovat do Vídně.

Podobně ovšem později končila i její další milostná vzplanutí. Doktor Jan Helcelet, doktor Dušan Lamb, student medicíny Hanuš Jurenka, ti všichni Němcovou opouštěli. Nejspíš zpočátku ani nebyli těmi hrubými despoty, jak se o nich později vyjadřovala, ale nikdo se do Boženy nezamiloval tak bezhlavě, aby riskoval kariéru. Zato její manžel nevěrami trpěl a doma vybuchovaly žárlivé scény.

Němcová se však za všech okolností vždycky nakonec vracela k psaní.

Po prvním pražském pobytu rodina pobývala na Chodsku, kde začínající spisovatelka sbírala české pohádky a pověsti, které zpracovala s vypravěčským talentem a smyslem pro živý jazyk. Navíc právě v pohádkách mohla rozvíjet svůj ideál světa, v němž dobro vítězí nad zlem, lidová moudrost nad povýšeností a pýchou, láska nad všemi překážkami. Vedle toho psala i národopisné články a obrázky ze života společnosti ve městech a na venkově. Její spisovatelský záběr se rozšiřoval a vlastenecké naděje v zavedení ústavy ji přivedly k agitování mezi venkovany. Jenže revoluční rok 1848 skončil neúspěchem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ženy, co se nedaly.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.