Text copyright © by Liane Moriarty, 2009

Cover illustration copyright © by Rebecca Mock, 2018

All rights reserved

Translation © Klára Kučerová, 2020

ISBN 978-80-242-6420-2

Prolog

MALÉ, VLHKÉ, TMAVÉ CELE SE K SOBĚ choulili muž se ženou, oba nezvykle vysocí.

Do nosu jim pronikala vůně růží. Ústa měli vyschlá žízní a strachem.

Na ženině klíně spal chlapeček, palec

„Nikdy jsme se do toho neměli pouštět,“ zašeptala žena a setřela z tváře chlapečka zbytek slz.

„Asi ne,“ vzdychl muž.

„Co myslíš, že udělá?“

Tentokrát se muž usmál a jeho zuby bíle zasvítily ve tmě.

„Zavolá Nikolu, co jiného?“

1

NIKOLO! NĚKDO TI VOLÁ!“

Nikola Borůvková se vylekala. Kdo ji může volat sem a v tuhle noční hodinu?

„Mně? Opravdu?“

„ Hodiny ukazovaly něco po půlnoci a ona byla na oslavě stých narozenin své prababičky. Hudba duněla, babička podupávala nohama, pohupovala se v bocích a v dlaních přitom svírala rukojeti holí, o které se opírala. Nikola a její bratranci a sestřenice potlačovali zívání a tančili v kruhu kolem své drobné bělovlasé prababičky, která možná byla na oslavě nejstarší, ale vypadalo to, že má nejvíc energie. Menší děti už spaly, schoulené v koutech. Dokonce i Nikolin táta se složil na pohovku s hlavou zvrácenou vzad a prudce sebou trhl při každém zachrápání.

„Prý nějaká Shimlara!“ zaječela Nikolina bláznivá prateta Annie, aby překřičela hudbu, a podala jí telefon.

„Říkala jsem jí, že volá trochu pozdě. Ale prý je na její planetě kolem oběda. Na její planetě! To jsou vtipy!“

Nikola převzala telefon od své pratety Annie, která s mumláním odkráčela a vrtěla přitom hlavou.

Kdy mi konečně začnou věřit, že doopravdy znám lidi z jiných planet? pomyslela si Nikola. Tahle zpráva ostatně obletěla celý svět poté, co Nikola se svými přáteli zachránila Zemi, kterou se chystala zničit rozmazlená princezna z planety Globagaskar.

Ale proč by jí Shimlara volala? Vždyť ji teprve před pár hodinami vysadili doma při návratu z poslední mise.

Vedle Nikoly se objevil její starší bratr Šimon. „Proč ti Shimlara volá?“

„Jak to mám vědět?“ odpověděla Nikola podrážděně, protože měla o kamarádku starost.

Vydali se chodbou v babiččině domě až k ložnici, kde měli klid.

„Haló? Shimlaro?“

„Ach, Nikolo!“ Shimlařin hlas zněl tak přiškrceně a divně a pak se rozplakala. Nikola otočila na Šimona vyděšený obličej. Shimlara neměla ve zvyku brečet jen tak.

„O co jde? Co se stalo?“

„Máma, táta a Kalamár zmizeli!“ vzlykala Shimlara.

„Víš to jistě?“ ujišťovala se Nikola. „Třeba jen šli nakupovat a zapomněli ti nechat vzkaz na stole.“ U nich doma se tohle stávalo pořád.

„Ale já jsem našla vzkaz,“ namítla Samara. Teď už mluvila o něco hlasitěji. „Je psaný tátovou rukou. Stojí tam: ,Pomoc, Shimla–‘ a nic víc, jako by ho něco vyrušilo. Myslím, že je někdo unesl.“

„Zavolala jsi policii?“ zeptala se Nikola.

„Co je to policie?“ zeptala se Shimlara.

Možná na Globagaskaru nazývali policii jinak.

„Koho zavoláš, když se stane nějaký zločin?“

„Na Globagaskaru není zločinnost. Jsme na to příliš rozvinutí. To se děje jen na prehistorických planetách. Nic ve zlém.“

„Fajn, ale není únos zločin?“

„Přestaň se v tom nimrat!“ utrhla se na ni Shimlara. „Prostě z toho mám hodně špatný pocit. Mohla bys s Vesmírnou brigádou přiletět na Globagaskar? Prosím?“

„Okamžitě vyrážíme, Shimlaro,“ zavolal Šimon, který se naklonil k telefonu.

Nikola zaskřípala zuby. To ona byla velitelka Vesmírné brigády. Pronášet takovéto dramatické věty byla její práce.

„Dorazíme tak rychle, jak to jen půjde,“ slíbila Nikola Shimlaře. „Hlavně se snaž zůstat v klidu.“

„Pospěšte si,“ naléhala Shimlara. „Prosím.“ Zavěsila. Šimon se podíval na Nikolu a oči mu zářily. „Řekl bych, že se do vesmíru vrátíme dřív, než jsme si mysleli.“

„Vypadá to tak,“ souhlasila Nikola. Najednou cítila, že je naprosto bdělá.

2

BOHUŽEL TO NEBYLO TAK SNADNÉ. JAK SE jim podaří vytratit se z prababiččiny oslavy? Jak v tuhle hodinu svolají ostatní členy Vesmírné brigády? Naštvaní rodiče nebudou chtít svoje děti budit. Pokud se jim Nikola se

Šimonem pokusí vysvětlit Shimlařinu situaci, namítnou zcela rozumně: „A proč nezavolá policii?“

„Nikolo! Šimone! Z cesty!“

Nikolina a Šimonova máma se prohnala kolem nich pronásledovaná svou sestrou, tetou Peg.

„Aha!“ Jejich máma doběhla k ložnici na konci chodby jako první.

„Ty máš vždycky tu nejpohodlnější postel!“ rozčilovala se teta Peg.

„Co se děje?“ zajímala se Nikola.

„Zůstaneme tady přes noc,“ oznámila máma.

„Prababička chce, aby oslava pokračovala až do snídaně. Vy děti se vyspíte ve spacácích v obýváku. To bude zábava, ne?“

No jasně, co může být zábavnější než spát v jedné místnosti s tuctem převalujících se bratránků a sestřenic. Rozhodně to však bylo příhodné pro tajný výlet do vesmíru.

„Vyhrála jsi?“ V chodbě se objevil jejich táta a protíral si oči.

„No jasně!“ odpověděla jejich máma. Nikola a Šimon sebou trhli, když si rodiče dali placáka.

„Uvidíme se ráno, děti!“ zavolala máma.

„Pokud se neobjevíme na snídani, tak jsme v bazénu,“ řekla Nikola ve snaze získat víc času.

„Když se vrátíte do desíti…“

„No jasně,“ odpověděla Nikola a nenápadně přitom zkřížila prsty pro štěstí, aby se do té doby opravdu vrátili. Naštěstí Tyler vždycky létal v režimu časostlaku, což znamenalo, že mohli na jiné planetě strávit celé dny, ale na Zemi přitom uplynulo jen pár hodin.

„Můžu poslat Sáře esemesku,“ řekla Šimonovi, když zavřeli dveře za svými trapnými rodiči, kteří právě skákali po posteli s nebesy. „Ale co ostatní?“

Sára byla z Vesmírné brigády jediná, kdo měl mobil. (Zároveň byla také nejméně oblíbenou členkou Brigády, ale po dvou společných misích si už nedokázali představit, že by ji nepřizvali.)

„Sára může zaklepat Tylerovi na okno,“ napadlo Šimona. Tyler bydlel kousek od Sáry, hned naproti přes ulici. „Ale nevím, co s Katkou.“

„Moment,“ napadlo Nikolu. „Její máma teď není doma!“ Katčině mámě totiž nic neušlo, ale její táta byl zahloubaný vědec, který psal knihy o žábách.

„Vsadím se, že si pan Hobbs ani nevšimne, jak pozdě voláme!“

Měla pravdu. Katčin táta měl radost, že ji slyší.

„Nazdar, Nikolo! Jak se máš? Ještě pořád stepuješ?“ Nikola s Katkou byly na hodině stepu naposledy někdy v pěti letech.

„No jasně, pane Hobbsi. Je tam Katka?“

„Myslím, že asi spí, ale nejspíš bych ji měl probudit. Neměla by se chystat do školy?“

„Samozřejmě!“ Nebylo nutné upozorňovat na skutečnost, že je pátek a půlnoc.

O minutu později už mluvila s rozespalou Katkou. Šimon si mezitím půjčil bratránkův mobil a napsal zprávu Sáře.

Když Nikola ukončila hovor a zavěsila, Šimon přečetl nahlas zprávu od Sáry:

Naprosto neorganizované jako vždycky, ale dobře, vyzvednu Tylera a uvidíme se co nejdříve.

„Jak bychom mohli být organizovaní, když se stane něco tak nepředvídatelného?“ zavrtěla hlavou Nikola.

Šimon pokrčil rameny. Jízlivé Sářiny komentáře si prostě nepřipouštěl.

„Co Katka?“

„Jakmile uslyšela, že nás Shimlara potřebuje, na nic se neptala,“ odpověděla Nikola. O dvacet minut později se Vesmírná brigáda tiše shromáždila před domem Nikoliny a Šimonovy prababičky. Šeptali, protože většina hostů i sama prababička už šli konečně spát.

„Nezapomněl jsi vzít hvězdolet, Tylere, že ne?“ zeptala se Nikola.

„Pracuješ s profesionálem.“ Čočky Tylerových brýlí se leskly v měsíčním světle. Ukázal na známý stříbrný kufřík, který měl po straně vyražena slova SNADNO ŘIDITELNÝ MINIHVĚZDOLET. Přivázal si ho na nosič kola.

„Bála jsem se jet na kole v noci,“ vzdychla Katka a snažila se uhladit své lesklé, hnědé vlasy, které jí vzadu trčely. Nikola se tomu musela smát, když si vzpomněla, čím si Katka prošla při jejich poslední misi. Ale možná bylo snazší sebrat odvahu na cizí planetě než doma za humny.

„Vůbec mě nepřekvapí, když se ukáže, že je to jen planý poplach,“ prohlásila Sára. Nepoznali byste, že ji Šimonova zpráva zastihla v posteli. Byla jako ze škatulky. „Shimlara občas ráda přehání.“

Byla to pravda, ale Nikola okamžitě začala kamarádku hájit.

„Netáhla by nás na opačný konec galaxie, kdyby to nebylo naléhavé.“

„Tak jo, všichni ustupte.“ Tyler uchopil kufřík. Stiskl tlačítko, na kterém byl nápis AKTIVOVAT. Jako obvykle se chvíli nic nedělo, bylo to právě tak dlouho, aby Sára ztratila trpělivost a utrhla se: „Je to snad rozbité?“ Pak se najednou začal kufřík rychle otáčet, až z něj byla jen barevná šmouha. Během několika vteřin se pak proměnil na malý, ale respekt vzbuzující hvězdolet.

„Co je to?“ řekl jakýsi hlas. Nikola se prudce otočila.

Byla to její nejmladší sestřenka, Jessie. Měla na sobě růžové pyžamo a ohromeně zírala na hvězdolet.

„Vrať se dovnitř, Jessie,“ nařídila jí Nikola tónem, který jí připadal pevný a vlídně rodičovský.

„Ne,“ odpověděla Jessie stejně rozhodně a vlídně.

„Co je to?“

„To je hvězdolet,“ odpověděl Šimon. „A teď se kliď, mrně.“

Tyler loď odemkl. Skleněná kopule nahoře se odklopila a k zemi sjel žebřík.

„Jessie se chce projet!“ Jessiin hlas dosáhl znepokojivé síly.

„Nemůžeš si ji zkrotit?“ obrátila se Sára k Nikole.

„Je to ostatně tvoje příbuzná, ne?“

Nikola pokrčila rameny. Neměla tušení, jak zvládnout vzdorující děti, leda jim dát všechno, co chtějí.

K Jessie si klekla Katka. Ta to s dětmi uměla, protože měla čtyři mladší bratry.

„Pokud teď půjdeš tiše dovnitř, přivezeme ti z výletu něco speciálně jen pro tebe,“ řekla Katka. „Chtěla bys něco žlutého, nebo růžového?“

Jessie si přiložila prst na rty. „Hmmm, asi růžového. Ne, žlutého. Růžového!“

„Tu jen těžko podplatíš,“ vložila se do hovoru Sára.

„Má ohledně života nerealistická očekávání. Udělej, co se ti říká, a jdi dovnitř, holčičko.“

Jessie dupla nohou a zaječela: „Ne!“ V domě se rozsvítilo.

„Měli bychom si pospíšit,“ hlesl Šimon.

„Co se tam děje?“ ozval se zevnitř nějaký ženský hlas.

Kudrna, pomyslela si Nikola. (Kudrna byla Borůvkovic soukromá rodinná nadávka.)

„Dovnitř, honem!“ nařídila. Vesmírná brigáda začala šplhat vzhůru po žebříku.

Jessie začala ječet, jako by jí lámali obě nohy. „Já chci taky!“

„Přivezeme ti něco růžového, zlatíčko!“ Katka se rozběhla k žebříku.

Jessie se pevně chytila Nikoliných šatů (měla na sobě krásné rozevláté letní šaty s květinovým vzorem, aby prababičce udělala radost).

Dveře domu se otevřely.

„Prosím, pusť mě, Jessie,“ žadonila Nikola. Potácivě vykročila k hvězdoletu a holčičku přitom vlekla po trávě za sebou.

„Připravte se na start,“ oznámil Tyler.

Nikola stoupla na druhou příčku žebříku. Jessie oběma baculatýma ručkama stále pevně svírala její nohu.

Z verandy se ozval ženský hlas: „Co má tohle...?“ Jessie povolila sevření. Šimon a Katka se vyklonili z hvězdoletu a vtáhli Nikolu dovnitř. Připoutala se do svého boxu pro pasažéry. Skrz vypouklý skleněný poklop hvězdoletu viděla, jak bláznivá prateta Annie kráčí přes trávník přímo k Jessii a rychle přitom pohybuje rty. Nikola neslyšela, co říká, ale tušila, že to nebude: „Tak si hezky užijte ten výlet do vesmíru, děti!“

Tyler se k Nikole otočil a podíval se na ni s tázavě zdviženým obočím.

„Startuj, hned teď!“ zavelela.

Tyler se ani nemusel obracet k řízení. Do velkého červeného tlačítka bouchl pěstí po paměti.

3

HVĚZDOLET VYSTŘELIL VZHŮRU JAKO světlice ohňostroje. Nikola se podívala dolů a uviděla, jak její bláznivá prateta Annie popadla Jessie do náruče a varovně namířila prst k nebi, což zřejmě znamenalo: „Teď půjdu rovnou dovnitř a vzbudím tvoje rodiče.“ Chudák máma s tátou, kteří teď spokojeně dřímali ve své pohodlné posteli.

Pak se prababiččin dům, ulice a předměstí slily do mozaiky zářících světel. O pouhých pár vteřin později už viděli jen rychle se vzdalující klenutou křivku povrchu Země.

„Ještě nikdy jsem neměla pocit, že jdu na misi tak naprosto nepřipravená.“ Nikola ukázala na své hezké šaty a nastavila prázdné dlaně.

„Ne že bys na jiné mise byla připravená nějak skvěle,“ neodpustila si Sára.

„Naštěstí tvůj geniální starší bratr připravený je.“ Šimon se samolibě usmál a zvedl batoh. „Hádej, to v něm mám?“

„Špinavé staré kecky?“ zkusila to Nikola.

Šimon otevřel batoh a vytáhl z něj dlouhou čokoládovou tabulku ve zlatém obalu, kterou okamžitě všichni poznali.

„Šobkoláda,“ vydechla Katka.

Předchozí mise je zavedla na planetu Šoba, odkud pocházela ta nejlahodnější čokoláda v celé galaxii. Šimon každému podal tabulku a všichni se do ní dychtivě zakousli.

„Ještě máme mikrochechtací granáty,“ připomněl Šimon. „Stačí je hodit na nepřátele a podlomí se jim nohy smíchy.“

Vesmírná brigáda pomohla Šobanům svrhnout zlého nejvyššího velitele a oni byli tak vděční, že je obdarovali truhlicí plnou čokolády a zbraní.

„Proč sis ten batoh bral na babiččinu oslavu?“ chtěla vědět Nikola. (Mrzelo ji, že to nebyla ona, kdo vzal zbraně a čokoládu. Teď by vypadala jako schopná velitelka.)

„Nosím ho s sebou pořád,“ odpověděl Šimon. „Pro jistotu.“

„Aspoň že všichni máme své knoflíky,“ řekla Katka. Zatahala za velký, lesklý zlatý knoflík, který měla pověšený kolem krku.

Šobané také každému z nich věnovali „zlatý knoflík z limitované edice“ a řekli jim, že mají „zvláštní funkci, kterou brigáda jednoho dne možná ocení“. Katka knoflíky navlékla na řetízky a společně se dohodli, že je budou pořád nosit. Z knoflíků se tak stal odznak příslušnosti k Vesmírné brigádě.

„Škoda že nevíme, co umí,“ poznamenala Sára.

„Pokud vůbec něco.“

„Jednoho dne to zjistíme,“ odpověděla Nikola.

„Přemýšlím o Georgiovi a Mully,“ prohodila Katka zamyšleně.

Georgio a Mully byli Shimlařini rodiče. Všichni ve Vesmírné brigádě je měli moc rádi. Georgio byl výstřední vysokoškolský profesor s obrovským knírem, neustále plný nadšení pro všechno kolem. Mully byla laskavá a dokázala překvapit (například když se o ní dozvěděli, že dříve bývala důstojnicí globagaskarské armády). Vypadali jako naprosto normální rodiče, až na to, že měřili přes tři a půl metru. To proto, že lidé na Globagaskaru byli přibližně dvakrát vyšší než pozemšťané. Dokonce i Shimlařin mladší bratr Kalamár, sotva tříletý, byl vysoký jako Nikola.

„Pamatujete, jak jsme před naší poslední misí vyzvedávali Shimlaru?“ ozvala se Katka. „Georgio měl hovor, a když se vrátil, tvářil se strašně vážně. Napadá mě, jestli to nemá něco společného s jejich zmizením.“

„Dobrý postřeh. Úplně jsem na to zapomněla,“ řekla Nikola.

Teď se začala předvádět Katka. Nikola se najednou cítila strašně nejistá. Možná by se měla zeptat, jestli tentokrát nechce být velitelem někdo jiný… Právě se to chystala vyslovit, když se ozval Tyler: „Připravte se na přistání, lidi. Tamhle je Globagaskar, napravo od nás.“

Páni. Znělo to, jako kdyby vesmírné lodi pilotoval celý život. Všichni byli s každou další misí stále sebejistější, kdežto Nikola jako by sebejistotu ztrácela.

Zatímco se hvězdolet řítil třpytivou vnější atmosférou Globagaskaru, Nikola pozorovala dvojici sluncí zalévajících svými třešňově rudými paprsky majestátní, sněhem pokryté horské hřebeny. Vzpomněla si na svůj první let do vesmíru poté, co Georgio vybral za velvyslankyni pozemšťanů právě ji.

Teď měl Georgio potíže a potřeboval její pomoc. Nikola se zhluboka nadechla, aby sebrala síly. Na nejistotu nebyl čas. Bylo třeba jednat.

Tyler obratně přistál s hvězdoletem na zahradě Giorgoskiových a všichni zamířili dovnitř, aby našli Shimlaru.

Jak procházeli tím podivným, futuristickým domem s okrouhlými pokoji, vyzdobenými zvláštními nástěnnými malbami a vybavenými neznámými technologiemi, uvědomila si Nikola, že tu zatím vždycky byla v přítomnosti celé Shimlařiny rodiny. Měla pocit, že se každou chvíli odněkud rázným krokem vynoří Georgio, objeví se Mully, aby jim nabídla koláčky velké jako talíře, nebo se k nim rozběhne Kalamár s usínáčkem v náručí, palec vražený v puse.

Ale tentokrát byl dům děsivě tichý.

„Doufám, že nezmizela i Shimlara,“ hlesla Nikola, když otevřela dveře do jejího pokoje a zjistila, že je prázdný. Uvědomila si, jak moc jí buší srdce.

Vešla do Georgiovy a Mullyiny ložnice. Nic. Jen záclona se vlnila v průvanu z otevřeného okna. Nikola se zachvěla.

Další byl Kalamárův pokoj. V posteli se kdosi choulil.

Byla to Shimlara. Přitáhla si kolena až k hrudi a objímala Kalamárova potrhaného starého modrého usínáčka. Tvář opuchlou pláčem. Dlouhé tmavé vlnité vlasy měla zacuchané. Když uviděla, že se Vesmírná brigáda objevila v ložnici, posadila se a pečlivě si urovnala zlatý knoflík pověšený na krku.

„Prosím, pomozte mi je najít,“ řekla.

4

NEJDŘÍV JIM SHIMLARA UKÁZALA, CO ZATÍM objevila.

V bazénu plaval podnos s napůl vypitými šálky čaje a koláčkem, do kterého bylo jednou kousnuto. „Mandlový koláček by táta takhle nikdy nenechal,“ řekla Shimlara. „Leda by se stalo něco opravdu hrozného, co ho vyrušilo.“

Byl tam útržek papíru z poznámkového bloku, který našla Shimlara na zahradě. Georgiovým písmem na něm stálo Pomoc, Shimla–, jako by to nestihl dopsat.

Neušlo jim ani to, že aerovůz Gorgioskiových pořád stál v garáži.

Zůstal tu i Kalamárův usínáček, který byl nejpřesvědčivějším důkazem ze všech.

„Bez Kalamárova usínáčka nikdy nikam nejdou,“ prohlásila Shimlara.

„Třeba si vaši řekli, že už je na něj moc velký,“ řekla Sára. Shimlara se na ni upřeně dívala tak dlouho, až Sára zamumlala: „Nebo možná ne.“

Seděli u stolu v jídelně Gorgioskiových a zoufale se snažili vymyslet, co dál.

„Zavolala jsem všem lidem, kteří mámu a tátu dobře znají,“ řekla Shimlara. „Nikdo z nich netuší, co se mohlo stát. Jeden z tátových přátel z univerzity zamumlal něco jako ‚říkal jsem mu, ať se do toho neplete‘. Když jsem se ho zeptala, co tím myslí, zavěsil.“

„Říkám si, jestli…“ začala Nikola. Odmlčela se a snažila si uspořádat myšlenky. Myslela na to, za jakých okolností rodinu Gorgioskiových poznala ona sama. Globagaskarský král s královnou odjeli na dovolenou a vládnutím pověřili svou dceru, princeznu Petronellu. Princezna si však bohužel usmyslela proměnit planetu Zemi v obří popelnici. Tehdy Georgio a Mully založili výbor Zachraňte pozemšťánky.

„Možná se Georgio s Mully snaží pomoci nějaké další planetě,“ řekla Nikola. „Tak jako pomohli Zemi. Nemluvili poslední dobou o něčem takovém?“

„Ti dva se pořád snaží pomoct jiným planetám. Už to ani nevnímám. Nejsem moc v obraze. Pořád mluví o nějaké nespravedlnosti. Je to strašná nuda.“ Shimlara se najednou zatvářila zahanbeně. „Ale když se snažili zachránit Zemi, to bylo jiné. To mi připadalo vážně zajímavé.“

„Tvoji rodiče jsou dobří lidé,“ řekla Katka Shimlaře.

„Jsou vzorem pro ostatní!“

Shimlara sklíčeně přikývla. „Dokonce získali cenu ‚Za služby Galaxii‘ od Spojených tet.“ Ukázala na velkou zlatou plaketu pověšenou na stěně, na níž bylo vyryto Georgiovo a Mullyino jméno. „Je to významná událost.“

„Co jsou zač ty Spojené tety?“ zeptala se Nikola.

„Je to intergalaktické sdružení moudrých tet,“ vysvětlila Shimlara. „Jsou v něm zastoupeny tety ze všech planet. Jejich cílem je podporovat mír, lásku a slušné chování napříč galaxií.“

„Musí to být něco jako Spojené národy na Zemi,“ napadlo Tylera. „Jen, ehm, s tetami.“

„Máma s tátou byli tak šťastní, že si s tetami mohli potřást rukou,“ vzdychla Shimlara. „Měla jsem z toho mít větší radost. Místo toho jsem jen prohodila: ‚Koho zajímá pár nudných tet?‘ A oni byli tak nadšení, když jsem vyhrála třetí místo v pravopisné soutěži!“

„Možná si tvoji rodiče vedou záznamy o kauzách, ve kterých se angažovali?“ prohodila Nikola, která se zoufale snažila změnit téma konverzace, jelikož Shimlara vypadala tak zničeně a provinile.

Shimlara vstala a všichni se podívali nahoru. Když seděla, Nikola snadno zapomněla, že je Shimlara vysoká jako basketbalistka. Vždycky se lekla. Jenže na Globagaskaru byla Shimlara nejmenší holka ze třídy.

„Táta měl složku, které říkal Naštvávací,“ vzpomněla si Shimlara. „Je plná novinových výstřižků.

Máma mu nedovolovala číst si v ní po deváté večer, protože pak obvykle nemohl usnout. Donesu ji. Třeba tam najdeme nějakou stopu.“

Odešla z místnosti. Šimon se toužebně díval na zlatý kredenc umístěný uprostřed stolu. Bylo to běžné globagaskarské zařízení zvané telepatický kuchař. Použili jste mentální telepatii, abyste si objednali, na co máte chuť.

„Možná bychom mohli telepatického kuchaře nějak přesvědčit, aby nám udělal pizzu,“ navrhl Šimon.

„To by bylo nezdvořilé,“ řekla s lítostí Katka.

„Shimlaře to ale vadit nebude,“ odvětil Šimon.

Zavřel oči. Všichni ho pozorovali, jak si olízl rty a podle všeho intenzivně myslel na pizzu. Otevřel oči a stiskl tlačítko na telepatickém kuchaři. O pár vteřin později z něj vyjel podnos.

„Vždyť to ani nevypadá jako něco k jídlu,“ ušklíbla se Sára.

Jídlo ze všeho nejvíce připomínalo sněhové koule posypané čerstvě posečenou trávou.

„Myslel jsi na sníh?“ zeptala se Nikola.

„Ne! Myslel jsem na tu nejlepší pizzu, co jsme měli, když jsme byli na Šobě, na té zasněžené hoře…“ Šimon se odmlčel. „No jo, možná jsem na chvilku myslel na sníh!“

„A myslel jsi i na posekanou trávu?“ zajímal se Tyler.

„Ne! Myslel jsem na pizzu, kterou jsem měl jednoho dne hned potom, co jsem posekal…“

„Trávu,“ dořekla za něj Katka.

Šimon bouchl čelem do stolu. „Ta věc nefunguje!“

Shimlara se vrátila s těžkým, tlustým šanonem plným novinových výstřižků.

„Ach, omlouvám se, máte hlad?“ zeptala se. „Co mělo tohle být?“

„Pizza,“ odpověděla Nikola.

Shimlara jednou mrkla a stiskla tlačítko na telepatickém kuchaři. Rychle po sobě z něj vyjely tři tácy a na každém z nich byla chutně vyhlížející pizza.

„Jak jsi to udělala?“ chtěl vědět Šimon.

„Prostě se musíš soustředit,“ odpověděla Shimlara.

„A když už mluvíme o soustředění, myslíte, že bychom se mohli soustředit na to, abychom našli mou rodinu?“

„Promiň,“ hlesli všichni provinile a uhýbali očima, zatímco si brali kousky pizzy.

„Hej!“ vykřikl Šimon nečekaně s pusou plnou pizzy. „Víš, jak tady na Globagaskaru umíte číst myšlenky?“

„Ano,“ odpověděla Shimlara.

Lidé na Globagaskaru dokázali číst myšlenky a hovořit v myslích druhých lidí. Čtení myšlenek, pokud se tak nedělo ze skutečně vážného důvodu, ale bylo naštěstí považováno za nevychovanost.

„No tak proč prostě nepřečteš máminy nebo tátovy myšlenky a nezjistíš, kde jsou?“ vykřikl Šimon, zjevně nadšen vlastní genialitou.

Shimlara jen obrátila oči v sloup. „Myslíš, že bych to už neudělala, kdyby to šlo? Musíš vidět druhému do obličeje, abys mu dokázal číst myšlenky.“

„Prostě mě to jen napadlo,“ zamumlal Šimon zklamaně.

Shimlara položila na stůl šanon, který držela. „Každý si vezměte pár výstřižků a uvidíme, co dokážeme zjistit.“

Nikola hrábla do šanonu a rozložila výstřižky před sebou. Četla:

PLANETA GROON ZAKÁZALA VEŠKERÉ ÚSMĚVY.

Vyjádření groonského krále:

„Co na to říct? Úsměvy mě štvou.“

ZÁPLAVY NA PLANETĚ TEMI.

Pokud nikdo nezakročí, Temňané mohou vyhynout, varuje poradce pro životní prostředí.

VULKOMANIE VYHLÁSILA VÁLKU VRTOCHU.

„Planeta Vrtoch pozná, zač je toho loket!“ hřímá prezidentka Manie.

PLANETA NÁPLAVA ODMÍTÁ UPRCHLÍKY Z GROONU

„Není náš problém, že se na své pitomé planetě nesmí usmívat,“ prohlásil premiér.

No páni!“ Tolik planet potřebovalo pomoc. Jak asi poznají, která si nakonec získala Georgiovu a Mullyinu pozornost?

Nikola si znova ukousla ze své (naprosto dokonalé) pizzy a její zrak utkvěl na jméně Gorgioskio na jednom z ústřižků.

Rychle ho přečetla.

MÍSTNÍ BOJUJÍ ZA PRÁVO GROOŇANŮ NA ÚSMĚV!

Georgio a Mully Gorgioskiovi založili nový výbor pod názvem Zachraňte úsměv pro Groon. Poslali petici groonskému králi. Král odpověděl obratem: „Starejte se o sebe.“

„Poslechněte si tohle!“ začala, ale Tyler byl rychlejší.

„Mám to!“ A začal číst z jednoho z výstřižků. „Intergalaktičí aktivisté Georgio a Mully opět vyrážejí do akce. Tentokrát se zaměřili na planetu Finbat, kde vláda pro dělníky odsouhlasila jen jeden den volna za tři roky. ‚Je to naprostá nehoráznost!‘ prohlásila Mully Gorgioskiová. ‚Založili jsme výbor pod názvem Pomozte přepracovaným finbatským dělníkům‘.“

Tyler zvedl oči od článku. „Možná má jejich zmizení něco společného s finbatskou vládou.“

„Ale poslechněte si tohle!“ ozvala se Katka. „Tentokrát sluníčkáři Gorgioskiovi zašli příliš daleko. Založili výbor Zachraňte Temňany. Temňané jsou vražední, oškliví, nevychovaní tvorové, které ze všeho nejvíc baví pochutnávat si na lidech. Přesto jsou Gorgioskiovi odhodláni je zachránit. ‚Měli bychom udělat vše, co je v našich silách, abychom zabráni li vyhynutí kteréhokoli druhu,“ apeluje srdceryvně Mully Gorgioskiová. Dle skromného návrhu autora tohoto článku je řešení snadné: zachraňte Temňany tím, že jim předhodíte dvě chutná sousta: Georgia a Mully Gorgioskiovy.“

„To je strašné, říct něco takového,“ prohlásila Shimlara a hlas se jí přitom třásl. „Myslíte, že ten novinář…“

„Samozřejmě že ne,“ uklidnila ji Nikola. „Ten novinář se jen pokoušel být vtipný.“

„Tvoji rodiče řešili tolik případů,“ vzdychl Šimon.

„Jsou jako superhrdinové galaxie!“ Odmlčel se. „Jen bez superschopností.“

„Jo, jsou skvělí, i když si nejsem tak úplně jistá, jestli je nutné zachraňovat Temňany,“ ozvala se Sára.

„Vždyť se pokoušeli sežrat i nás!“

„Tak či onak,“ prohlásila Nikola rozhodně, „jsme se neposunuli nikam. Víme jen to, že se tvoji rodiče angažovali ve spoustě různých kauz.“

„Tak co teď?“ zeptala se Shimlara. „Vzdáváme to?“

„V žádném případě!“ prohlásila Nikola. „Rozhodně to nevzdáváme. Teď…“ Horečně přemýšlela, co by mohlo být dalším krokem.

Přerušil ji nějaký zvuk zvenčí. Všichni se na sebe podívali.

„Možná se únosci vrátili pro mě,“ napadlo Shimlaru.

Najednou prudce vyskočila.

„Pojďte si pro mě, ať jste, kdo jste!“ zakřičela. „Je mi to jedno! Jsem v…“

Šimon vyskočil na židli, aby byl dost vysoko a mohl jí dlaní zacpat pusu. „Svojí rodině nepomůžeš, když se taky necháš unést!“

Shimlara rozzlobeně zakoulela očima, ale přikývla a jeho ruku odstrčila.

Před domem se rozhodně cosi dělo. Byly slyšet kroky. Vlastně to znělo, jako by venku dupala celá armáda.

„Kde jsou ty mikrochechtací granáty?“ pošeptala Nikola Šimonovi.

Šimon ze svého batohu hbitě vytáhl balíček miniaturních raketek a otevřel ho. Každému z brigády podal jednu. „Prostě jen zatáhněte za ten drát vzadu a hoďte.“

Ozvala se obrovská rána. Do domu vtrhl průvan.

„Myslím, že vykopli vchodové dveře,“ zašeptala Shimlara.

Ozval se dusot těžkých bot běžících domem. Nikola potlačila výkřik a společně s celou Vesmírnou brigádou couvla ke zdi, mikrochechtací granáty v rukou.

Najednou místnost zaplnila horda obrovitých a černě maskovaných mužů.

5

„HOĎTE GRANÁTY!“ VYKŘIKLA NIKOLA.

Ruce se jí třásly, když zatáhla za drát svého vlastního granátu a vší silou ho hodila proti vetřelcům. Odrazil se od lokte jednoho z mužů. Muž se podíval na granát ležící na zemi a zamračil se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Válka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.