Joe Abercrombie

Půl světa

2. DÍL CYKLU MOŘE STŘEPŮ

EUROMEDIA

Přeložil Roman Tilcer

Copyright © 2015 Joe Abercrombie

Map copyright © 2015 Nicolette Caven

All rights reserved

Translation © 2019 by Roman Tilcer

ISBN 978-80-242-6422-6

Pro Eve

Zajde majetek,

zemřou přátelé,

ty sám též zemřeš.

Vím jedno jen,

co věčně trvá:

po mrtvém pověst.

Z HÁVAMÁLU, VÝROKŮ VYSOKÉHO

I
VYVRŽENCI

KDO JE HODEN

Zaváhal jen na okamžik, ale Trnce to stačilo a praštila ho hranou štítu do koulí.

I přes pokřikování ostatních chlapců, bez výjimky toužících, aby prohrála, uslyšela Branda zasténat.

Otec jí vždycky říkal: „Jakmile se zastavíš, je po tobě,“ a Trnka se tou radou řídila celý život, občas s dobrým výsledkem a většinou se špatným. Vycenila zuby v bojovém šklebu – konec konců to byl její oblíbený výraz –, zvedla se z kleče a vrhla se na Branda prudčeji než kdy dřív.

Vrazila do něj ramenem, štíty jen třeskly a zaskřípěly a Brandovi létal od pat písek. Vrávoravě ustupoval po pláži, tvář měl stále zkroucenou bolestí. Ohnal se po Trnce, ale ta se před jeho dřevěným mečem skrčila, hned při zemi máchla tím svým a pěkně Branda zasáhla do lýtka, těsně pod plandající okraj drátěné košile.

Co se musí Brandovi nechat, ustál to, dokonce ani nevykřikl, jenom se zašklebil a uskočil. Trnka si protáhla ramena a čekala, jestli ji dohlížitel prohlásí za vítězku, Hunnan ale stál mlčky jako sochy v Božské síni.

Někteří dohlížitelé to brali tak, jako by cvičné meče byly opravdové, a souboj ukončili, jakmile padla rána, která by s ocelovou zbraní byla smrtelná. Ovšem Hunnan měl rád, když jeho žáci končili na zemi a když je to bolelo, aby si to pořádně pamatovali. Bohové věděli, že Trnka dostávala v Hunnanově čtverci řádně na pamětnou. Těšilo ji, když to mohla občas někomu oplatit.

A tak věnovala Brandovi posměšný úšklebek – to byl koneckonců její druhý nejoblíbenější výraz – a zařvala: „Tak pojď, ty zbabělče!“

Brand měl sílu jako býk a uměl se bít, ale už kulhal, byl unavený a Trnka si hlídala, aby sklon pláže nahrával jí, a ne jemu. Nespouštěla z Branda oči, uhnula jedné ráně, druhé a pak se mu prosmýkla pod rukou, když se neohrabaně napřáhl nad hlavu a odkryl si bok. Nejlepší pochvou pro meč jsou nepřítelova záda, říkával vždycky otec, ale bok má taky něco do sebe. Dřevěný meč udeřil do žeber, jen to luplo, jako když pukne poleno, Brand se bezmocně zapotácel a Trnka se usmála od ucha k uchu. Na světě není příjemnější pocit než zasadit někomu ránu, jak se patří.

Nakopla Branda do zadku a on padl na všechny čtyři do vody, zrovna totiž připlula vlna. Když se s šuměním zase stáhla, vzala s sebou i Brandův meč a nakonec ho nechala ležet mezi mořskými řasami.

Trnka došla až k Brandovi a on k ní v bolestech zvedl hlavu. Z jedné strany se mu k obličeji lepily vlasy, a protože ho předtím zasáhla do tváře, měl zkrvavené zuby. Možná by jí ho mělo být líto. Jenže lítost si Trnka nemohla už dávno dovolit.

Přitiskla mu ke krku otlučenou dřevěnou čepel a řekla:

„Nuže?“

„No dobře.“ Brand na ni zesláble mávl, ať mu dá pokoj.

Nemohl se pořádně nadechnout. „Mám dost.“

„Ha!“ křikla mu do tváře.

„Ha!“ křikli zklamaní hoši kolem čtverce.

„Ha!“ křikla Trnka na mistra Hunnana, vítězoslavně zvedla meč a štít a potřásla jimi. Z nebe se snášelo mžení.

Pár lidí mdle zatleskalo a něco zamručelo, toť vše. Mnohem halasnější jásot si tu běžně vysloužila i daleko slabší vítězství, Trnka ale nestála o jásot.

Chtěla zvítězit.

Občas se nějaké dívky dotkne Matka válka a potom ji pustí mezi chlapce do výcvikového čtverce a učí ji bojovat. Mezi menšími dětmi se vždycky najde pár dívek, postupem času je však začnou zajímat vhodnější věci, a když ne, tak je k nim navádějí, případně na ně řvou, trýzní je a bijí, až ten ostudný plevel vyplejí a zůstane pouze nádherná květina mužství.

Kdyby hranici překročili Vansteři, kdyby zaútočili Ostrované nebo kdyby v noci přišli zloději, gettské ženy by nemusely chodit pro zbraň daleko a bojovaly by do posledního dechu, a mnohé by bojovaly zatraceně dobře. Vždycky tomu tak bylo. Ale kdy nějaká žena naposledy prošla zkouškami, složila přísahy a získala místo na nájezdu?

Vyprávěly se o tom příběhy. Zpívaly se o tom písně. Ale ani stará Fen, nejstarší člověk v Thorlby a podle některých i na světě, za celý svůj dlouhý život nic takového neviděla.

Až doteď.

Tolik dřiny. Tolik pohrdání. Tolik bolesti. Trnka je ale porazila. Zavřela oči, ucítila na zpocené tváři polibek slaného větru od Matky moře a pomyslela si, jak by na ni otec byl pyšný.

„Prošla jsem,“ zašeptala.

„Ještě ne.“ V životě neviděla, že by se mistr Hunnan usmál. Taky ale nikdy neviděla, že by se zamračil až takhle chmurně. „Já rozhoduju o podobě zkoušek. Já rozhoduju, kdy jsou u konce.“ Rozhlédl se po chlapcích jejího věku, po šestnáctiletých hoších. Někteří se dmuli hrdostí, že už zkouškami prošli. „Rauku. Teď se s Trnkou utkáš ty.“

Rauk zvedl obočí, podíval se na Trnku a pokrčil rameny.

„Proč ne?“ Protáhl se mezi svými druhy, vstoupil do čtverce, pevně si připjal štít a vytáhl z písku cvičný meč.

Byl krutý a zručný. Neměl ani zdaleka tolik síly jako Brand, jenže zase tolik neváhal. Trnka už ho ale porazila a –

„Rauk,“ řekl Hunnan a jeho sukovitý prst jel dál, „Sordaf a Edwal.“

Pocit vítězství Trnku opustil, jako když z prasklých necek odteče špinavá voda. Hoši zamumlali a Sordaf – pomalý kolohnát s mizivou představivostí, nicméně jako stvořený pro udupání protivníka, který skončí na zemi – se odkolébal na písek a začal si tučnými prsty zapínat popruhy zbroje.

Edwal – mrštný mladík s úzkými rameny a hnědou čupřinou – nevykročil hned. Trnka ho vždycky považovala za jednoho z těch schopnějších. „Mistře Hunnane, tři –“

„Jestli stojíš o místo na králově nájezdu,“ uťal ho Hunnan, „uděláš, co ti říkám.“

O místo stáli všichni. Toužili po něm skoro tolik jako Trnka. Edwal se zamračil napravo nalevo, nikdo ale nic neřekl. Neochotně si tedy mezi nim došel pro dřevěný meč.

„Není to čestné.“ Trnka byla zvyklá tvářit se bez ustání statečně a ničeho se nezaleknout, ale ta slova z ní vyšla jako zoufalé zabečení. Jako když nahánějí bezmocné jehně řezníkovi pod nůž.

Hunnan si odfrkl. „Tenhle čtverec je bojiště, slečinko, a na bitevním poli se nebojuje čestně. Ber to jako poslední lekci.“ Pár hochů se uchechtlo. Nejspíš mezi nimi byli ti, které někdy v minulosti zpráskala a zostudila. Brand ji sledoval přes pár uvolněných pramenů vlasů a tiskl si prsty ke zkrvaveným ústům. Ostatní se dívali do země. Všichni věděli, že to není čestné. Ale bylo jim to jedno.

Trnka zaťala zuby a v prstech ruky se štítem pevně sevřela váček na šňůrce kolem krku. Bojovala sama proti celému světu už kdovíjak dlouho. Jestli se o ní dalo něco říct, pak že je bojovnice. Předvede jim takový boj, že na to hned tak nezapomenou.

Rauk kývl na ostatní a začali se rozestupovat, chtěli ji obklíčit. To by nemuselo být tak zlé. Když udeří rychle a jednoho hned vyřadí, bude mít proti zbylým dvěma aspoň ždibíček naděje.

Podívala se jim do očí a zkusila odhadnout, co udělají. Edwal se nikam nehrnul, držel se vzadu. Sordaf ji sledoval a držel před sebou štít. Rauk nechal meč volně viset, předváděl se.

Jen ho tak toho úsměvu zbavit. Zkrvavit ho, a bude spokojená.

Úsměv povadl, sotva spustila bojový řev. První ránu Rauk vykryl štítem, ustoupil a odrazil i druhou, třísky jen létaly. Potom ho Trnka obelstila očima, přiměla ho zvednout štít, na poslední chvíli se přikrčila a zeširoka ho sekla do kyčle. Rauk vykřikl a zkroutil se tak, že jí obnažil zátylek. Už se zase napřahovala.

Vtom zahlédla koutkem oka jakési mihnutí a cosi nechutně křuplo. Dopad na zem skoro ani nepostřehla. Najednou ji ale dřel písek a hloupě civěla na nebe.

V tom je ten háček, když se vrhnete na jednoho a dalších dvou si nevšímáte.

Nahoře kroužili a pokřikovali racci.

Proti jasné obloze se rýsovaly černé obrysy městských věží.

Honem vztyk, říkával otec. Na zádech nic nevybojuješ.

Trnka se líně, ztěžka převalila a zpod límce jí při tom vyklouzl váček a zahoupal se na šňůrce. V celém obličeji jí tepalo.

Přes kolena se jí přelila studená vlna a pak zahlédla Sordafa, jak se chystá dupnout, a něco prasklo, jako když se zlomí suchá větev.

Zkusila se vyškrábat na nohy, ale Rauk ji nakopl do žeber a ona se překulila a rozkašlala.

Záda jí omyla voda a zase se stáhla. Z horního rtu tekla Trnce krev a kapala na mokrý písek.

„Stačí?“ zaslechla Edwala.

„Řekl jsem snad, že stačí?“ odpověděl Hunnan a Trnka pevně sevřela jílec meče a ještě jednou sebrala síly.

Uviděla, že se blíží Rauk, a když ji chtěl kopnout, tak ho chytla za nohu a přitiskla si ji k hrudi. Potom s ní škubla nahoru, zavrčela mu do obličeje a Rauk zamával rukama a převážil se.

Vrávorala k Edwalovi, spíš se motala, než že by se na něj řítila. Matka moře, Otec země, Hunnanův zachmuřený obličej i tváře přihlížejících mladíků se jí před očima houpaly a točily. Edwal ji chytil, chtěl ji přidržet, ne ji dostat na zem. Trnka ho strčila do ramene, zkroutila si při tom zápěstí, vytrhlo jí to meč a pak klopýtla, klesla na kolena a zase se zvedla, štít jí plandal na přetrženém řemeni. S prskáním a klením se otočila a ztuhla.

Sordaf stál se svěšeným mečem a zíral.

Rauk se v mokrém písku zvedal na lokty a zíral.

Brand stál se spadlou bradou mezi ostatními a všichni zírali.

Edwal otevřel ústa, ale vyšlo z něj jen zvláštní čvachtnutí podobné prdu. Upustil cvičnou zbraň a nemotorně si ohmatal krk.

Trčel mu z něj jílec Trnčina meče. Když na něj Sordaf dupl, dřevěná čepel se zlomila a zůstala z ní dlouhá tříska. Její hrot koukal Edwalovi z druhé strany hrdla a rudě se leskl.

„Bohové,“ hlesl kdosi.

Edwal klesl na kolena. Na písek se z něj řinula krvavá pěna.

Když se začal kácet na bok, mistr Hunnan ho chytil. Přiběhl Brand a pár dalších, řvali jeden přes druhého. Trnka jim přes hromové dunění vlastního srdce vůbec nerozuměla. Stála tam, kymácela se, obličej ji bolel, vlasy jí vlály ve větru a šlehaly ji do oka. Přemýšlela, jestli to celé není jen zlý sen. Určitě je. Modlila se za to. Zavřela oči, pevně stiskla víčka a pak je tiskla a tiskla.

Stejně jako když ji zavedli pod kopuli Božské síně k bílému a studenému tělu mrtvého otce.

Jenže to bylo doopravdy a tohle taky.

Když otevřela oči, hoši ještě klečeli kolem Edwala, a tak viděla jen nehybné nohy. Pískem se rozlévaly černé potůčky, potom ale Matka moře poslala vlnu, nechala je zrudnout, pak zrůžovět a následně je úplně smyla.

A Trnka poprvé po dlouhé době dostala opravdu strach. Hunnan zvolna vstal, zvolna se i otočil. Vždycky se mračil, na ni nejvíc. Teď mu však v očích svítila světélka, jaká

v nich ještě nikdy neviděla.

„Trnko Bathu.“ Ukázal na ni rudým prstem. „Prohlašuji tě za vražedkyni.“

VE STÍNECH

„Konej dobro,“ řekla Brandovi matka toho dne, kdy zemřela. „Stůj na světle.“

V šesti letech ani za mák nechápal, co znamená konat dobro. Teď mu bylo šestnáct a neřekl by, že je na tom o něco líp. Koneckonců by měl právě být hrdý jako ještě nikdy, a místo toho si pořád marně láme hlavu, jak se měl zachovat.

Bylo velkou ctí stanout na stráži u Černého křesla. Být před zraky bohů a lidí přijat mezi gettské válečníky. Přece o to usiloval, ne? Krvácel pro to. Zasloužil si to. Co si pamatoval, vždycky snil o tom, že stane ve zbroji po boku svých bratří na svatých kamenech Božské síně.

Neměl ale pocit, že by stál na světle.

„Ten útok na Ostrovany mi dělá starosti,“ pronesl otec Jarvi, čímž do kruhu vnesl spor, jak to ministři dělávají snad vždycky. „Velekrál zakázal tasit meče. Velmi ho to rozezlí.“

„Velekrál zakazuje všechno,“ odvětila Laithlin s rukou na břiše, kde nosila dítě, „a rozezlí ho taky všechno.“

Král Uthil v Černém křesle vedle ní se mírně předklonil.

„A přitom káže Ostrovanům, Vansterům a všem dalším ničemům, které přinutí tancovat, jak on píská, aby tasili meče proti nám.“

Významnými muži a ženami Gettska shromážděnými před stupínkem projela vlna vzteku. Ještě před týdnem by Brand byl ze všech nejhlasitější.

Teď ale nedokázal myslet na nic jiného než na Edwala, jak s dřevěným mečem v hrdle vychrlil rudou pěnu a vydal ten odporný prasečí zvuk. Poslední zvuk v životě. A na Trnku, jak se s vlasy přes zakrvácený obličej potácela na písku a jak jí spadla brada, když ji Hunnan označil za vražedkyni.

„Přišla jsem o dvě lodi!“ Jedna obchodnice máchla pěstí ke stupínku, až jí na hrudi poskočil drahokamy vykládaný klíč. „Nejen o náklad, ale i o muže!“

„A Vansteři zase překročili hranici!“ zadunělo hlubokým hlasem z mužské strany síně, „vypálili usedlosti a vzali dobré gettské lidi do otroctví!“

„Viděli tam Grom-gil-Gorma!“ křikl někdo, a jen co to jméno vyslovil, pod kopulí to zašumělo kletbami. „Samotného Lamače mečů!“

„Ostrované musí zaplatit krví,“ zavrčel starý jednooký válečník, „a pak i Vansteři a Lamač mečů.“

„Ovšemže musí!“ křikl Jarvi k brblajícímu davu, zvedl scvrklou levou ruku připomínající krabí klepeto a zjednal klid. „Otázkou ale je kdy a jak. Moudrý člověk čeká na svou chvíli a na válku s velekrálem nejsme ani zdaleka připraveni.“

„K válce je jeden připraven vždy.“ Uthil mírně zahýbal hruškou meče, aby se v šeru zablýskla obnažená čepel. „Anebo nikdy.“

Vždy připraven býval Edwal. Bil se za druha po svém boku, přesně jak se na gettského válečníka sluší. Zemřít kvůli tomu si snad nezasloužil.

Trnka hleděla jen a jen na sebe a tou ranou do koulí si to u Branda zrovna nevylepšila, ještě teď ho bolely. Bojovala ale do posledního dechu a ničeho se nezalekla, přesně jak se na gettského válečníka sluší. Obvinění z vraždy si snad nezasloužila.

Brand provinile zvedl zrak k velkým sochám šesti vysokých bohů, tyčícím se jako soudci nad Černým křeslem. I nad ním. Zachvěl se, jako by on sám zabil Edwala a prohlásil Trnku za vražedkyni. Přitom toho byl jen svědkem.

Byl jen svědkem a nic neudělal.

„Velekrál by mohl do války proti nám povolat půl světa,“ pronesl Jarvi trpělivě, jako když dohlížitel vysvětluje dětem základy boje. „Vansteři a Throveňané mu přísahali, Inglingové a Nížiňané se modlí k té jeho Jedné Bohyni a stařena Wexen uzavírá spojenectví i na jihu. Jsme obklopeni nepřáteli a potřebujeme přátele, máme-li –“

„Odpovědí je ocel,“ uťal ho král Uthil hlasem ostrým jako čepel. „Odpovědí musí být vždy ocel. Shromáždi gettské muže. Ukážeme těm ostrovanským mrchožroutům, zač je toho loket, jen tak na to nezapomenou.“ Zachmuření muži na pravé straně síně si na znamení souhlasu zabušili do obrněných hrudí a od žen s naolejovanými vlasy vlevo se na jejich podporu ozvalo zlostné mumlání.

Otec Jarvi sklonil hlavu. Jeho ústy měl mluvit Otec mír, ale došla mu slova. Dnes vládne Matka válka. „Tak budiž, ocel.“ Brand by měl jásat. Velký nájezd jako v písních a on coby válečník! Pořád ale vězel u výcvikového čtverce a přemýšlel, co se dalo udělat jinak.

Kdyby nezaváhal. Kdyby udeřil bez lítosti, jak se na válečníka sluší, mohl Trnku porazit, a tím by to skončilo. Nebo kdyby se ozval stejně jako Edwal, když na ni Hunnan poslal hned tři protivníky, společně to třeba mohli zastavit. Jenže se neozval. Stát proti nepřátelům na bitevním poli vyžaduje odvahu, ale člověk má po boku přátele. Stát sám proti přátelům vyžaduje úplně jinou odvahu. Takovou, jaká Brandovi scházela, a ani nepředstíral, že ji v sobě má.

„A pak je tu záležitost Hild Bathu,“ navázal otec Jarvi a při tom jméně k němu Brand střelil očima jako zloděj přistižený s rukou kolem měšce.

„Koho?“ zeptal se král.

„Dcery Storna Ostroha,“ odpověděla královna Laithlin.

„Říká si Trnka.“

„Ale její provinění je horší než píchnutí do prstu,“ pronesl otec Jarvi. „Zabila ve výcvikovém čtverci jednoho hocha a byla prohlášena za vražedkyni.“

„Kdo ji za ni prohlásil?“ zvolal Uthil.

„Já.“ Mistr Hunnan vstoupil do sloupu světla před stupínkem a na plášti se mu zablýskla zlatá spona.

„Mistře Hunnane.“ V koutku úst zahrál králi vzácný úsměv. „Dobře si pamatuji naše střety ve výcvikovém čtverci.“

„Krásné vzpomínky, můj králi, byť pro mě bolestivé.“

„Ha! Viděl jsi tu vraždu?“

„Zkoušel jsem nejstarší žáky, abych posoudil, kdo je hoden zúčastnit se nájezdu. Trnka Bathu byla mezi nimi.“

„Jen se ztrapňuje, když usiluje o místo válečníka!“ křikla jedna žena.

„Ztrapňuje nás všechny,“ přidala se jiná.

„Ženská nemá na bitevním poli co dělat!“ zabručel kdosi z mužů a ženy i muži mu přikyvovali.

„Není snad ženou sama Matka válka?“ Král ukázal na vysoké bohy tyčící se nad nimi. „My jí pouze dáváme vybrat. Kdo je hoden, o tom rozhoduje Matka vran.“

„A Trnku Bathu si nezvolila,“ opáčil Hunnan. „Ta holka je zákeřná jako had.“ Velká pravda. „Přichystanou zkouškou neprošla.“ To je pravda jen zčásti. „Vzepřela se mi a zabila mladého Edwala.“ Brand zamrkal. Nebyla to sice úplně lež, ale do pravdy to mělo daleko. Hunnan zavrtěl hlavou, šedý plnovous se jen zakýval. „A tak jsem přišel o dva žáky.“

„Taková nedbalost,“ podotkl otec Jarvi.

Mistr výcviku zaťal pěsti, jako první ovšem promluvila královna Laithlin. „Jaký je za takovou vraždu trest?“

„Rozdrcení kameny, má královno.“ Ministr to pronesl klidně, jako by se jednalo o rozdrcení brouka, a nikoli člověka, a ke všemu ještě člověka, kterého Brand zná po většinu života. Člověka, kterého skoro stejně dlouho nemá rád, ale i tak…

„Zastane se Trnky Bathu někdo?“ zaburácel král.

Ozvěny jeho hlasu se vytratily do hrobového ticha. Teď nastal čas mluvit pravdu. Konat dobro. Stát na světle. Brand se rozhlédl po Božské síni, slova ho svrběla na rtech. Uviděl Rauka s úsměvem ve tváři. I Sordafa, jehož těstovitá tvář připomínala masku. Nic neřekli.

Ani Brand nic neřekl.

„Těžká věc, odsoudit k smrti někoho tak mladého.“ Uthil vstal z Černého křesla. Zbroje zachřestily a košile zašustily, všichni vyjma královny poklekli. „Ale od správného řešení nemůžeme upustit jen proto, že nám přináší bolest.“

Jarvi ještě víc sklonil hlavu. „Vykonám spravedlnost dle zákona.“

Uthil natáhl ruku k Laithlin a pak společně sešli po schodech ze stupínku. Trnku Bathu rozdrtí kameny.

Brand nevěřícně zíral, bylo mu zle. Myslel si, že někdo ze všech těch hochů se určitě ozve, vždyť jsou na to čestní dost. Nebo že to objasní Hunnan coby vážený dohlížitel. Nebo že pravdu odhalí král či královna, jelikož jsou moudří a spravedliví. Bohové takovou nespravedlnost nedopustí. Někdo něco udělá.

Možná že všichni stejně jako on čekali, že to do pořádku dá někdo jiný.

Král odcházel, rovný v zádech, s mečem v náručí, a oči šedé jako železo upíral před sebe, nedíval se napravo ani nalevo. Královna tu a tam na někoho nepatrně kývla, což poddaní přijímali jako dar, a občas k tomu či onomu šťastlivci prohodila, že by ji měl navštívit ve vážné obchodní záležitosti v její účtárně. Šli stále blíž a blíž.

Brandovi duněl v uších tlukot srdce. Otevřel ústa. Královna na něj na okamžik upřela zmrazující pohled a on zůstal zticha a nechal je jít. Cítil se zahanbený, ba přímo hanebný.

Sestra mu vždycky říkala, že nemusí napravovat svět. Ale kdo tedy, když ne on?

„Otče Jarvi!“ vyhrkl přespříliš nahlas, a když se k němu ministr otočil, zase až příliš tiše zaskřehotal: „Potřebuji s tebou mluvit.“

„O čem, Brande?“ To ho zarazilo. Nenapadlo ho, že by ho Jarvi mohl byť jen trochu znát.

„O Trnce Bathu.“

Dlouhé ticho. Ministr byl možná jen o pár let starší než Brand, měl bledou pleť a bledé vlasy, jako by z něj někdo vymyl barvu, byl tak vyzáblý, div že ho neodfoukl vítr, a navíc ta mrzácká ruka, ale takhle zblízka byl z jeho pohledu cítit led. Bylo v něm cosi, co bralo Brandovi odvahu.

Teď už ale není cesty zpět. „Není to žádná vražedkyně,“ zamumlal.

„Král si myslí, že je.“

Bohové, Brandovi vyschlo v krku, ale pokračoval, jak se na válečníka sluší. „Král u toho nebyl. Neviděl to, co já.“

„Cos viděl?“

„Bojovali jsme o místo na nájezdu –“

„Víckrát mi neříkej, co už vím.“

Nešlo to ani zdaleka tak hladce, jak Brand doufal. Tak už to ale s nadějemi bývá. „Trnka bojovala se mnou a já zaváhal… Měla to místo dostat. Jenže mistr Hunnan na ni poslal další tři.“

Jarvi se ohlédl po lidech pomalu proudících z Božské síně a přistoupil o něco blíž. „Tři najednou?“

„Edwal byl mezi nimi. Vůbec ho nechtěla zabít –“

„Jak si proti těm třem vedla?“

Brand zamrkal, otázka ho zaskočila. „No… větší ztráty byly na jejich straně.“

„To nepochybně. Zrovna před chvílí jsem utěšoval Edwalovy rodiče a sliboval jim spravedlnost. Trnce je tedy šestnáct zim?“

„Trnce?“ Brand nechápal, jak to souvisí s jejím trestem.

„Myslím… že ano.“

„A celou dobu se ve výcvikovém čtverci vyrovnala hochům?“ Změřil si Branda očima. „Mužům?“

„Obvykle je i předčila.“

„Musí být velmi divoká. Velmi odhodlaná. Velmi tvrdohlavá.“

„Co tak můžu soudit, hlavu má tvrdou, jako by byla skrz naskrz z kosti.“ Pak Brandovi došlo, že tím jí asi nepomůže, a slabě zahuhlal: „Ale… není zlá.“

„To o svém dítěti soudí každá matka.“ Jarvi si ztěžka povzdechl. „Co mám podle tebe dělat?“

„Podle… mě?“

„Mám tu problémovou holku osvobodit a znepřátelit si Hunnana a rodinu toho kluka, nebo ji mám nechat rozdrtit kameny, abych jim udělal radost? Co radíš?“

Brand nečekal, že by měl radit. „Asi… bych se řídil zákonem.“

„Zákonem?“ Otec Jarvi si odfrkl. „Zákon je spíš Matka moře než Otec země, pořád je v pohybu. Zákon je loutka, Brande, můžu si s ním dělat, co chci.“

„Jen jsem si říkal, že bych měl někomu povědět… no… pravdu.“

„Jako by pravda byla vzácná. Najdu ti tisíc pravd pod každým podzimním listem, Brande: každý má svou. Nad tím jsi ale nepřemýšlel, že? Chtěls mi jen předat to břímě. Vřelé díky! Jako by nestačilo, že musím zabránit tomu, aby Gettsko vstoupilo do války s celým Mořem střepů.“

„Myslel jsem… že udělám správnou věc.“ Konání dobra mu najednou nepřipomínalo oslnivou zář, jasnou jako Matka slunce, spíš šalebnou hru stínů v Božské síni.

„Správnou pro koho? Pro mě? Pro Edwala? Pro tebe? Tak jako máme každý svou pravdu, máme každý své dobro.“ Jarvi přistoupil ještě blíž a promluvil ještě o něco tišeji. „Mistru Hunnanovi by mohlo dojít, že jsem se pravdu dozvěděl od tebe, a co pak? Přemýšlel jsi o následcích?“

Brand si to uvědomil až teď, padlo to na něj s chladem čerstvého sněhu. Zvedl hlavu a zahlédl ve vylidňující se síni záblesk v Raukově oku.

„Člověk, který tolik přemýšlí o konání dobra a tak málo o následcích...“ Otec Jarvi zvedl zchřadlou ruku a přitiskl mu zkroucený prst k hrudi. „Je nebezpečný.“

As tím odešel, konec jeho elfí hole jen zaklepal o kameny, po nichž se chodilo už tolik let, že se leskly jako sklo, a Brand zůstal s vypoulenýma očima v přítmí a dělal si ještě větší starosti než předtím.

Vůbec neměl pocit, že by stál na světle.

SPRAVEDLNOST

Trnka seděla a hleděla na prsty svých špinavých nohou. Ve tmě se zdály bledé jako červi.

Netušila, proč jí sebrali boty. Sotva by někam utekla, když má na levém kotníku a pravém zápěstí pouta přikovaná k vlhké, orosené stěně. Nedojde pořádně ani ke dveřím kobky, natož aby je vyrvala z pantů. Může si jedině škrábat strupy pod zlomeným nosem, dokud jí nezačne téct krev, nebo sedět a přemýšlet.

Její dvě nejméně oblíbené činnosti.

Ztěžka a trhaně se nadechla. Bohové, to je puch. Páchla shnilá sláma, páchly krysí bobky, páchlo vědro, které se nikdy neobtěžovali vynést, páchla plíseň a rezivějící železo a po dvou nocích páchla nejvíc ze všeho sama Trnka.

Nebýt tady, plavala by v zátoce a bojovala s Matkou moře nebo by zlézala útesy a bojovala s Otcem země nebo by běhala, veslovala či doma na dvoře cvičila s otcovým starým mečem, bojovala s osekanými kůly a za odletování třísek si představovala, že jsou to nepřátelé Gettska – Grom-gil-Gorm, Styr z Ostrovů nebo rovnou velekrál.

Dnes si ale mečem nemáchne. Začínala dospívat k závěru, že si jím nemáchne už nikdy. Přišlo jí to opravdu velmi nespravedlivé. Ale jak říkal Hunnan, na nějakou čestnost se válečník nemůže spoléhat.

„Máš návštěvu,“ ohlásila klíčnice, těžkopádná ženská s obličejem jako pytel sekyr a tuctem chřestících řetízků kolem krku. „Ale nesmí bejt dlouhá.“ A s tím otevřela těžké skřípějící dveře.

„Hild!“

Tentokrát Trnka matce nezopakovala, že se toho jména vzdala už před šesti lety, když píchla otce jeho dýkou a on prohlásil, že je jako trnkový keř. Stálo ji veškerou sílu přehodit nohy a vstát, všechno ji bolelo, byla unavená a najednou se zcela zbytečně zastyděla za svůj současný stav. Ona na vzhled sice nedbala, ale věděla, že matka ano.

Přišourala se na světlo a matka si přitiskla bledou ruku k ústům. „Bohové, co ti to provedli?“

Trnka mávla ke své tváři, řetězy zachřestily. „To mám ze čtverce.“

Matka došla k mřížím, oči měla zarudlé od pláče. „Prý jsi zabila jednoho kluka.“

„Nebyla to vražda.“

„Ale zabilas někoho?“

Trnka polkla, ve vyschlém hrdle jí mlasklo. „Edwala.“

„Bohové,“ hlesla zase matka a zachvěl se jí ret. „Ach, bohové, Hild, proč jsi nemohla…“

„Být jiná?“ dořekla za ni Trnka. Jiná, klidná, normální. Dcera, která nechce vládnout ničím těžším než jehlou, namísto zbroje nosí jižní hedvábí a nepřeje si nic jiného než nosit klíč nějakého boháče.

„Čekala jsem to,“ pronesla matka hořce. „Od chvíle, kdys šla do toho čtverce. Čekala jsem to od chvíle, kdys uviděla otcovu mrtvolu.“

Trnku zacukalo ve tváří. „Můžeš se utěšovat tím, že ses nespletla.“

„Myslíš, že mě to utěší? Říkají, že mé jediné dítě rozdrtí kameny!“

Trnce přeběhl mráz po zádech, pořádný mráz. Dalo jí práci se nadechnout. Jako by na ni už vršili balvany. „Kdo to říká?“

„Všichni.“

„I otec Jarvi?“ Zákon zastupuje ministr. To on udělí trest.

„Nevím. Asi ne. Zatím.“

Zatím – jen posud sahala její naděje. Trnka si připadala tak slabá, že se sotva držela mříží. Mívala ve zvyku tvářit se statečně, děj se co děj. Ale Smrt je krutá paní a těžko se jí čelí s odvahou. Těžko, přetěžko.

„Radši bys už měla jít.“ Klíčnice začala Trnčinu matku odtahovat.

„Budu se modlit,“ zavolala ještě matka a po tvářích už se jí řinuly slzy. „Budu se za tebe modlit k Otci míru!“

Trnka chtěla říct: „K čertu s Otcem míru,“ ale nedokázala se k tomu nadechnout. Bohů se vzdala, když přese všechny její modlitby nechali zemřít otce, teď to ale vypadalo, že jí nezbývá než doufat v zázrak.

„Mrzí mě to,“ dodala klíčnice. Ramenem zabouchla dveře.

„Ne tak jako mě.“ Trnka zavřela oči, nechala čelo klesnout na mříže a pevně sevřela váček pod špinavou košilí. Váček, v němž nosila otcovy prstní kůstky.

Moc času člověk nedostane, a když něčeho lituje, tak jím jenom plýtvá. Brala si všechny otcovy rady k srdci, ale jestli se někdy litovala, tak právě teď. Nepřipadalo jí to ani za mák spravedlivé. Ani za mák správné. Ale zkuste o tom něco povídat Edwalovi. Byť všechna vina neležela na ní, zabila ho. Nemá snad rukáv ztvrdlý jeho krví?

Zabila Edwala. A teď za to zaplatí životem.

Zpoza dveří slabě zaslechla nějaký rozhovor. Matčin hlas – prosebný, úpěnlivý, plačtivý. A pak hlas mužský, chladný a vyrovnaný. Slovům nerozuměla, ale zněla drsně. Potom se dveře otevřely a ona sebou škubla, stáhla se zpátky do tmy a do kobky vešel otec Jarvi.

Byl to zvláštní člověk. Ministr namísto ministryně je skoro stejně vzácný jev jako žena ve výcvikovém čtverci. Byl jen o pár let starší než Trnka, ale oči měl staré. Už leccos viděly. Kolovaly o něm podivné příběhy. Že usedl na Černé křeslo, ale potom se ho vzdal. Že přísahal velmi vážně míněnou pomstu. Že tím zahnutým mečem, co pořád nosí, zabil svého strýce Odema. Prý je mazaný jako Otec měsíc a není radno mu důvěřovat nebo se mu vzepřít. A její život teď spočívá v jeho rukou – nebo spíš ruce, protože místo té druhé má pokroucený pahýl.

„Trnko Bathu,“ pozdravil. „Prohlásili tě za vražedkyni.“ Trnka se zmohla pouze na přikývnutí. Zrychlil se jí dech.

„Nemáš mi k tomu co říct?“

Snad by měla vzdorně vyprsknout. Vysmát se Smrti. Otec se jí prý vysmíval, když ležel a krvácel Grom-gil-Gormovi u nohou. Ona ale chtěla žít.

„Nechtěla jsem ho zabít,“ zahuhlala. „Mistr Hunnan na mě poslal tři najednou. Nebyla to vražda!“

„Pro Edwala je v tom pramalý rozdíl.“

To je pravda, věděla Trnka. Snažila se mrkáním zastavit slzy, styděla se za svou zbabělost, ale nemohla si pomoct. Jak si teď přála, aby do toho čtverce nikdy nešla a radši se učila pěkně usmívat a počítat mince, jak po ní matka vždycky chtěla. Ale přát si nestačí.

„Prosím, otče Jarvi, dej mi šanci.“ Podívala se mu do klidných, chladných šedomodrých očí. „Přijmu jakýkoli trest. Podstoupím jakékoli pokání. Přísahám!“

Otec Jarvi zvedl jedno bledé obočí. „S přísahami bys měla být opatrnější, Trnko. Každá tě svazuje řetězem. Já přísahal, že se pomstím vrahům svého otce, a dodnes to nesu jako břímě. I tvá přísaha by se mohla proměnit v těžké břemeno.“

„Těžší než kameny, kterými mě chtějí rozdrtit?“ Natáhla ruce s otevřenými dlaněmi tak blízko k Jarvimu, jak jí to řetězy dovolily. „Přísahám na slunce a na měsíc. Budu ti sloužit, jakkoli uznáš za vhodné.“

Ministr se zamračil na její špinavé ruce, jež se k němu natahovaly a natahovaly. Zamračil se na zoufalé slzy, které jí kanuly po tváři. Pomalu naklonil hlavu, jako by někde na trhu posuzoval její cenu. Nakonec si dlouze, neradostně povzdechl. „No tak dobře.“

Rozhostilo se ticho a Trnka se snažila jeho slova zpracovat.

„Takže mě nerozmačkáte kameny?“

Otec Jarvi zamával mrzáckou rukou tak, že se mu pahýl prstu zakýval tam a zpátky. „Velké kameny se mi těžko zvedají.“

Další mlčení, dost dlouhé na to, aby úlevu vystřídalo podezření. „A… rozsudek tedy zní?“

„Něco už vymyslím. Pusť ji.“

Žalářnice stáhla rty k zubům a zašklebila se, jako by jí po každém odemčení zámku zůstala na těle rána, ale poslechla. Trnka si promnula odřené levé zápěstí, bez tíhy železných okovů se cítila divně. Připadala si tak lehká, až ji napadlo, jestli se jí to jen nezdá. Zavřela oči, pevně stiskla víčka a vzápětí hekla, klíčnice jí totiž hodila boty a trefila ji do břicha. Takže sen to není.

Nemohla si pomoct a při obouvání se celou dobu usmívala.

„Vypadá to, že máš zlomený nos,“ poznamenal otec Jarvi.

„Ne poprvé.“ Bude opravdu zázrak, jestli z toho vyvázne jen se zlomeným nosem.

„Ukaž.“

Ministr býval ranhojičem, a tak Trnka neucukla, když k ní přistoupil a se soustředěným výrazem jí jemně ohmatal kosti pod očima.

„Au,“ zamumlala.

„Promiň, bolelo to?“

„Jenom tro–“

Ministr jí vrazil jeden prst do chřípí a nelítostně jí přitiskl palec ke kořenu nosu. Trnka lapla po dechu a klesla na kolena, pak to křuplo, obličejem se jí rozlila doběla rozžhavená bolest a z očí jí vyhrklo víc slz než kdy dřív.

„A je to.“ Ministr si utřel ruku do její košile.

„Bohové!“ zakňourala Trnka a chytila se za tepající tvář.

„Trocha bolesti nás občas může zachránit od bolesti mnohem větší.“ Otec Jarvi už šel ke dveřím, a tak se Trnka sebrala, a i když si pořád říkala, jestli to není nějaký krutý vtip, vyrazila za ním.

„Děkuji ti za tvou vlídnost,“ zamručela, když míjela klíčnici.

Žalářnice ji provrtala očima. „Doufám, že ji víckrát nebudeš potřebovat.“

„Bez urážky, ale já taky.“ A pak už Trnka následovala otce Jarviho šerou chodbou a do schodů a mrkala do světla.

Ministr měl možná jen jednu ruku, ale nohy mu sloužily dobře. Rázoval přes nádvoří citadely a ve větvích starého cedru nad nimi šuměl vítr.

„Měla bych zajít za matkou –,“ vypravila ze sebe Trnka a přidala do kroku, aby mu stačila.

„Už jsem s ní mluvil. Řekl jsem jí, že jsem tě shledal nevinnou, ale přísahalas mi, že mi budeš sloužit.“

„Ale… jak jsi věděl, že –“

„Je úkolem ministra rozumět lidskému chování.“ Otec Jarvi si odfrkl. „A prohlédnout tebe nedá kdovíjakou práci, Trnko Bathu.“

Prošli pod Ječící bránou, opustili citadelu a scházeli městem z vysoké skály k Matce moři. Ubírali se po křivolakých schodištích a úzkými strmými uličkami mezi natěsnanými domy a vyhýbali se chodcům natěsnaným mezi nimi.

„Na nájezd s králem Uthilem nepojedu, že?“ Bezpochyby hloupá otázka, ale když teď Trnka vystoupila ze stínu Smrti, dostalo se jí dost světla, aby mohla truchlit nad zmařenými sny.

Otec Jarvi neměl na truchlení náladu. „Buď ráda, že neskončíš v zemi.“

Procházeli Kovadlinovou ulicí, kde dřív celé hodiny lačně hledívala na zbraně jako mladičký žebrák na sladké pečivo. Kde dřív jezdívala otci na ramenou, celá opilá pýchou, když kováři škemrali, aby se zastavil u jejich práce. Ale teď jako by se jí zářivý kov vyskládaný před kovárnami jen vysmíval.

„Nikdy ze mě nebude gettská válečnice,“ politovala se tiše, ovšem Jarvi měl bystrý sluch.

„Dokud budeš žít, bude především ve tvých rukou, co z tebe vyroste.“ Ministr si jemně promnul jakési vybledlé skvrny na krku. „Všechno jde, říkávala mi vždycky královna Laithlin.“

Stačilo to jméno vyslovit a Trnka se přistihla, že se hned trochu narovnala. Laithlin možná není bojovnice, Trnka ji ale obdivuje jako nikoho jiného. „Zlatá královna je žena, kterou se žádný muž neodváží brát na lehkou váhu,“ opáčila.

„Pravdu díš.“ Jarvi po ní hodil kosým pohledem. „Nauč se vyvažovat tvrdohlavost rozumem a třeba jednou budeš taky taková.“

Trnka si pomyslela, že hned tak to nebude. Každý, koho minuli, se uklonil, tiše zamumlal: „Otče Jarvi,“ ustoupil a uvolnil gettskému ministrovi cestu, ale když kolem něj vzápětí prošla špinavá a zahanbená Trnka, temně zavrtěl hlavou. Prošli městskou branou do přístavu, hemžilo se to tam lidmi. Proplétali se mezi námořníky a kupci všech národů kolem Moře střepů a někdy i mnohem dál a Trnka se protahovala pod okapávajícími rybářskými sítěmi a kolem mrskajících se blyštivých úlovků.

„Kam máme namířeno?“ zeptala se.

„Do Skekenhradu.“

Trnka se zastavila, vypoulila oči a málem ji srazil projíždějící trakař. V životě nebyla dál než na půl dne pěšky od Thorlby.

„Nebo můžeš zůstat tady,“ utrousil Jarvi přes rameno.

„Balvany už mají přichystané.“

Trnka polka a zase ho honem doběhla. „Dobře.“

„Jsi stejně moudrá jako krásná, Trnko Bathu.“

To byla buď dvojitá lichotka, nebo dvojitá urážka a Trnka měla podezření na to druhé. Boty jim klapaly na prknech staré přístavní hráze a o zeleně obrostlé kůly pod nimi pleskala slaná voda. Vedle hráze se pohupovala loď, malá, ale mrštná, na vysoké přídi i zádi osazená bíle natřenými holubicemi. Podle sytě barevných štítů zavěšených po obou stranách už měla posádku a byla připravená vyplout.

„To jedeme hned?“ zeptala se Trnka.

„Povolal si mě velekrál.“

„Vele… král?“ Trnka sjela očima ke svým hadrům, slepeným špínou z kobky a ztvrdlým její a Edwalovou krví. „Můžu se aspoň převléct?“

„Na marnivost není čas.“

„Smrdím.“

„Potáhneme tě za lodí, to ten puch smyje.“

„To mi vážně uděláte?“

Ministr zvedl jedno obočí. „Nemáš zrovna smysl pro humor, že?“

„Když člověk čelí Smrti, tak ho vtípky přejdou,“ zabručela Trnka.

„V takovou chvíli je potřebuje nejvíc.“ Jakýsi podsaditý stařec pilně odvazoval příďové lano, a když k němu došli, hodil ho na palubu. „Ale bez obav. Než doplujeme do Skekenhradu, Matka moře tě omyje tolikrát, až ti z toho bude blbě.“ Byl to bojovník: to Trnka poznala z toho, jak stál, a z jeho obličeje ošlehaného počasím a válkou.

„Bohové uznali za vhodné sebrat mi mou silnou levačku.“ Jarvi zvedl zkroucenou pracku a zakýval pahýlem prstu.

„Místo ní mi dali tady Rulfa.“ Poplácal starocha po masitých ramenou. „Nebylo to vždycky jednoduché, ale teď už jsem s tou výměnou spokojený.“

Rulf zvedl jedno ježaté obočí. „Zajímá tě, co si o tom myslím já?“

„Ne,“ opáčil Jarvi a naskočil si na loď. Trnce nezbylo než na válečníka s šedivým vousem pokrčit rameny a skočit za Jarvim. „Vítej na Jižním větru.“

Trnka zkroutila ústa a odplivla si přes palubu. „Necítím se tu zrovna vítaná.“

Na lodních truhlách sedělo asi čtyřicet prošedivělých veslařů, všichni na ni upírali pohled a jí bylo naprosto jasné, co jim táhne hlavou. Co tady dělá ta holka?

„Některé ošklivé věci se nemění,“ zamručela.

Otec Jarvi pokýval hlavou. „To je život. Jen vzácně se člověk dopustí nějaké chyby pouze jednou.“

„Můžu se na něco zeptat?“

„Mám takový dojem, že by ses zeptala, i kdybych řekl ne.“

„Prokouknout mě nedá kdovíjakou práci, řekla bych.“

„Tak se ptej.“

„Proč tu jsem?“

„Inu, svatí muži a vpravdě bystré ženy si tuto otázku pokládají už tisíc let a k odpovědi se nikdy ani nepřiblížili.“

„O tom si zkus popovídat s tkalcem modliteb Brinjólfem,“ zabručel Rulf a ratištěm kopí odstrčil loď od hráze.

„Tak dlouho bude rozebírat proč a pročež, až ti vymluví díru do hlavy.“

„No ano,“ zamumlal Jarvi a zamračil se na vzdálený obzor, jako by mohl odpověď vyčíst z mraků, „kdo pochopí nevyzpytatelné cesty boží? To se zrovna můžeš ptát, kam se poděli elfové!“ Staroch s mladíkem se na sebe zazubili. Zřejmě takový rozhovor nevedli poprvé.

„No dobře,“ povzdechla si Trnka. „Chtěla jsem se zeptat, co dělám na téhle lodi.“

„Ach tak.“ Jarvi se otočil k Rulfovi. „Co myslíš, proč jsem nenechal nechvalně proslulou vražedkyni Trnku Bathu jednoduše rozdrtit kameny, a místo toho jsem ohrozil životy nás všech a vzal ji na loď?“

Rulf se chvíli opíral o kopí a drbal se v plnovousu. „Tak to vážně netuším.“

Jarvi se s doširoka otevřenýma očima podíval na Trnku.

„Když se o své myšlenkové pochody nedělím se svou levou rukou, proč bych se o ně měl dělit s někým jako ty? Čímž chci říct, že páchneš.“

Trnka si promnula spánky. „Potřebuju si sednout.“

Rulf jí otcovsky přehodil ruku kolem ramen. „Chápu.“ Postrčil ji k nejbližší truhle, a to tak zprudka, že o ni Trnka zakopla a přistála v klíně veslaře o jedno místo dál. „To je tvoje veslo.“

RODINA

„Jdeš pozdě.“

Rin měla pravdu. Na nebeské tkanině už se jasně usmíval Otec měsíc a třpytily jeho děti hvězdy, a když se Brand protáhl nízkými dveřmi, úzkou chatrč osvětlovaly pouze dohasínající uhlíky.

„Promiň, sestřičko.“ Celý shrbený došel ke své lavici, s dlouhým stenem se na ni sesul, vysoukal bolavé nohy z bot a natáhl je s roztaženými prsty k ohništi. „Ale Harper chtěla nasekat víc rašeliny a potom stará Fen potřebovala nanosit pár klád. Sama si dřevo nenaštípe a sekeru měla tupou, tak jsem ji musel nabrousit, a cestou zpátky se Lemovi ulomilo kolo u vozu, tak jsme mu s pár lidma pomohli –“

„Tvůj problém je, že bereš cizí problémy jako svoje.“

„Když někomu pomůžeš, třeba ti taky pomůže, až to budeš potřebovat.“

„Třeba.“ Rin kývla ke kotlíku položenému na uhlících.

„Tady máš večeři. Bohové vědí, že jsem se musela přemlouvat, abych ti něco nechala.“

Brand se pro kotlík nahnul a při tom poplácal Rin po koleni. „Buď za to pochválena, sestřičko.“ Měl sice hlad jako vlk, ale nezapomněl šeptem poděkovat Otci země. Pamatoval si, jaké to je, když není co do žaludku.

„Dobrota,“ pochválil jídlo a s určitým přemáháním polkl.

„Čerstvý to bylo lepší.“

„Pořád je to dobrota.“

„Ne, není.“

Brand pokrčil rameny a vyškrábal kotlík, ještě by jedl, kdyby toho bylo víc. „Když jsem teď prošel zkouškama, bude všechno jinak. Z takovejchhle nájezdů se chlapi vracej jako boháči.“

„Před každým nájezdem chodí do kovárny a vykládají nám, jací z nich budou boháči. Občas se ale nevrátí.“

Brand se za ni zakřenil. „Tak snadno se mě nezbavíš.“

„Ani nechci. Seš sice blázen, ale taky seš celá moje rodina.“ Pootočila se pro něco a pak mu to podala. Cosi zabaleného ve špinavé a orvané kožešině.

„Pro mě?“ Brand se pro to natáhl přes teplo sálající z uhlíků.

„Bude ti na vznešenejch dobrodružnejch výpravách dělat společnost. Připomínat ti domov. Rodinu. Co z ní zbylo.“

„Víc než tebe nepotřebuju.“ V kůži byla zabalená dýka z naleštěné, nablýskané oceli. Bojová dýka s dlouhou rovnou čepelí, záštitou v podobě dvou propletených hadů a hruškou ve tvaru vrčící dračí hlavy.

Rin se posadila rovně, aby dobře viděla, jestli se mu dárek líbí. „Jednou ti vykovu meč. Nic lepšího jsem zatím nezvládla.“

„Tos dělala ty?“

„S rukojetí mi trochu pomohla Gaden. Ale ocel jsem kula sama.“

„Je krásná, Rin.“ Čím víc si ji prohlížel, tím se mu zdála lepší, hadi byli pečlivě tepaní do poslední šupiny, drak na něj cenil drobné špičáky, ocel se leskla jako stříbro a byla vražedně ostrá. Brand se jí málem bál dotknout. Připadala mu příliš pěkná pro jeho špinavé ruce. „Bohové, to je dílo mistra.“

Rin se zase ledabyle opřela, jako by to už dávno věděla.

„Asi jsem vymyslela lepší způsob tavení. Za většího žáru. V takové hliněné nádobě. Kosti a uhlí udělají z železa ocel, písek a sklo odstraní nečistoty. Ale jde hlavně o ten žár… Ty mě neposloucháš.“

Brand omluvně pokrčil rameny. „Umím sice správně bušit kladivem, ale co je v tom za čáry, tomu nerozumím. Seš desetkrát lepší kovář, než jsem byl kdy já.“

„Gaden říká, že se mě dotkla Ta, jež tluče do kovadliny.“

„Tak to musí být šťastná jako větříček, že jsem s kováním sekl a vzala do učení tebe.“

„Mám dar.“

„Dar skromnosti.“

„Skromnost je pro ty, kdo se nemají čím chlubit.“

Brand potěžkal dýku a poznal, že má správnou hmotnost a je řádně vyvážená. „Má sestřička, vládkyně výhně. Nikdy jsem nedostal nic pěknějšího.“ Ne že by toho v životě dostal zrovna moc. „Kdybych ti tak mohl dát něco na oplátku.“

Rin se natáhla na lavici a přehodila si přes nohy prodranou deku. „Dals mi všechno, co mám.“

Brand se ušklíbl. „Moc toho není, což?“

„Nestěžuju si.“ Rin natáhla nad ohništěm silnou ruku, samý strup a mozol od práce v kovárně, a Brand ji za ni chytil, stiskl ji a ona stiskla tu jeho.

Potom si Brand odkašlal a sklopil oči k podlaze z udusané hlíny. „Zvládneš to tady beze mě, až budu na tom nájezdu?“

„Budu jako plavec, co právě shodil zbroj.“ Ušklíbla se na něj, ale Brand ji prohlédl. Bylo jí teprve patnáct let a on představoval celou její rodinu, měla strach, a tím probouzela strach i v něm. Strach z boje. Strach opustit domov. Strach nechat ji tu samotnou.

„Já se vrátím, Rin. Než se naděješ.“

„Bezpochyby obtížen pokladem.“

Brand na ni mrkl. „O mých vznešených činech se budou zpívat písně a přivezu si z Ostrovů pět set otroků.“

„Kde budou spát?“

„Koupím ti velkej kamennej dům kousek od citadely.“

„Budu tam mít místo na oblečení,“ opáčila Rin a přejela konečky prstů po proutěné stěně. Nebyl to kdovíjaký domov, ale bohové věděli, že jsou za něj vděční. Bývaly doby, kdy neměli střechu nad hlavou.

Brand si taky lehl, pokrčil přitom kolena, protože už mu nohy trčely daleko přes okraj lavice, a začal rozbalovat vlastní páchnoucí orvanou přikrývku.

„Rin,“ řekl, než mu došlo, co dělá, „asi jsem udělal hloupost.“ Neuměl moc udržet tajemství. Obzvlášť před ní.

„Copak to je tentokrát?“

Brand začal ďoubat do jedné díry v přikrývce. „Řekl jsem pravdu.“

„O čem?“

„O Trnce Bathu.“

Rin si připlácla ruce ke tvářím. „Co s ní máš?“

„Jak to myslíš? Vždyť se mi vůbec nelíbí.“

„Nikdo ji nemá rád. Pro celej svět je to osina v zadku. Ale přijde mi, že ty se kolem ní pořád nějak ochomejtáš.“

„Bohové si asi zvykli posílat nás jednoho druhýmu do cesty.“

„Zkusil ses obrátit a jít na druhou stranu? Vždyť zabila Edwala. Zabila ho. Je po něm, Brande.“

„Já vím. Byl jsem u toho. Nebyla to vražda. Co jsem měl dělat? To mi pověz, ty seš tu ta chytrá. Měl jsem zůstat zticha jako všichni ostatní? Zůstat zticha a nechat je, aby ji rozdrtili balvanama? To bych neunesl!“ Uvědomil si, že se dopálil a skoro řve, a zkusil ubrat. „To bych nemohl.“

Potom se na sebe mlčky mračili. Poslední plamínky v ohništi pohasly a vylétla sprška jisker. „Proč vždycky všechno napravuješ zrovna ty?“ zeptala se Rin.

„Asi proto, že nikdo jinej by to neudělal.“

„Vždycky jsi byl hodnej kluk.“ Dívala se otvorem ve střeše, kudy odcházel kouř, na kousek hvězdného nebe. „Teď je z tebe hodnej chlap. V tom je ta potíž. V životě jsem neviděla nikoho, kdo by konal tolik dobra, a přitom na tom byl tak špatně. Komu jsi tu svou pravdu řekl?“

Brand polkl a taky ho najednou začala převelice přitahovat díra ve střeše. „Otci Jarvimu.“

„Ach, bohové, Brande! Ty neděláš nic jen napůl, že?“

„Nikdy jsem v tom neviděl smysl,“ zamumlal Brand.

„Myslíš, že to dobře dopadne?“ Zoufale toužil po tom, aby mu řekla, že ano.

Rin jen ležela a dívala se na strop, Brand tedy znovu uchopil dýku a díval se, jak se v jasné oceli odrážejí barvy ohniště.

„Vážně je moc pěkná, Rin.“

„Radši spi, Brande.“

NA KOLENOU

„Když si nebudeš vědět rady, padni na kolena.“ Rulfovo místo se nacházelo na stupínku na zádi Jižního větru a právě teď tam Rulf stál s kormidelním veslem zapřeným pod paží. „Klaň se až k zemi a klaň se často.“

„Klaň se,“ zabručela Trnka. „Chápu.“ Seděla u jednoho zadního vesla, na místě, které obnáší nejvíc práce a nejméně cti, přímo pod Rulfovým bedlivým dozorem. Pořád se otáčela a koukala přes rameno ve snaze zahlédnout Skekenhrad, ale bylo mlhavo, mžilo a v tom šeru tedy nerozeznala nic než duchy. Pnoucí se přízraky proslulých elfích hradeb. Nezřetelný přelud obrovské Ministerské věže.

„Nejlíp uděláš, když se budeš celou dobu plazit po čtyřech,“ pokračoval Rulf. „A při bozích, neodvažuj se byť jen pípnout. Jestli stařenu Wexen nějak urazíš, budeš ještě litovat, že tě nerozdrtili kamenama.“

Když dopluli blíž, Trnka uviděla postavy shromážděné v přístavu. Za chvíli poznala, že jsou to muži. A pak, že jsou to válečníci. Čestná stráž, nicméně působili spíš dojmem vězeňského doprovodu. Uvázali Jižní vítr a otec Jarvi se svou umouněnou posádkou slezl na kluzké, zmoklé nábřeží.

Trnka byla ve svých šestnácti zimách vyšší než většina mužů, ovšem ten, který před ně předstoupil, by se dal klidně označit za obra. Byl přinejmenším o hlavu vyšší. Dlouhé vlasy a vousy měl ztmavlé deštěm a prosvětlené šedými prameny, na bílé kožešině přes ramena se mu držely kapičky vody.

„Nuže, otče Jarvi.“ Hlas měl zpěvavý, moc se k tomu mohutnému tělu nehodil. „Od té doby, co jsme spolu mluvili naposledy, se roční doby střídaly příliš rychle.“

„Jsou to tři roky,“ odvětil Jarvi s úklonou. „Od toho dne v Božské síni, můj králi.“

Trnka zamrkala. Slyšela, že velekrál je sešlý, poloslepý stařec a má strach z jídla. Toto hodnocení mělo do pravdy velmi daleko. Ve výcvikovém čtverci se naučila posoudit, jak je kdo silný, a teď pochybovala, že kdy viděla někoho silnějšího. Taky to byl válečník, soudě podle jizev a množství zbraní u opasku se zlatou sponou. Vypadal vskutku jako král.

„Dobře si to pamatuju,“ pronesl. „Všichni ke mně byli moc a moc drzí. Gettská pohostinnost, co, matko Skaer?“ Holohlavá žena po jeho boku se na Jarviho a jeho posádku dívala jako na kopky hnoje. „A kdopak je tohle?“ zeptal se hromotluk, když spočinul zrakem na Trnce.

Trnka byla přebornice na vyvolávání bitek, ale jinak etiketě rozuměla jako koza petrželi. Když se jí matka snažila vysvětlit, jak se má dívka chovat, kdy se má uklonit, kdy pokleknout a kdy vzít do ruky klíč, jen přikyvovala a v duchu se věnovala mečům. Rulf ale říkal, ať padne na kolena, a tak neohrabaně klesla na mokré kameny, málem při tom zakopla o vlastní nohu, a odhrábla si z obličeje mokré vlasy.

„Můj králi. Totiž můj… velekráli –“

Jarvi si odfrkl. „To je Trnka Bathu. Můj nový šašek.“

„Jak si vede?“

„Párkrát už jsme se zasmáli.“

Obr se zazubil. „Jsem jen nízký král, dítě. Jsem malý král Vansterska a jmenuju se Grom-gil-Gorm.“

Trnce se málem obrátil žaludek. Celá léta snila o tom, jak se s vrahem svého otce setká. Nikdy si to nepředstavovala takhle. Poklekla před Lamačem mečů, Tvůrcem sirotků, nejzavilejším nepřítelem Gettska, který i teď vysílá přes hranici nájezdníky. Kolem jeho širokého krku uviděla načtyřikrát obtočený řetěz vyrobený z hrušek, jež ukroutil z mečů padlých nepřátel. Věděla, že jedna patří k meči, který uchovává doma. K její nejcennější věci.

Pomalu vstala a zkusila sebrat zbytky zničené důstojnosti. Nemohla složit ruku na jílec meče, ale vystrčila na Grom-gil-Gorma bradu, jako by to byla čepel.

Vansterský král na ni shlížel jako velikánský pes na naježené kotě. „Už dávno jsem si zvykl, že mnou Gettové opovrhují, ale tahle má jaksi chladný pohled.“

„Jako by s tebou měla nevyřízené účty,“ odvětila matka Skaer.

Trnka sevřela váček pod krkem. „Zabils mi otce.“

„Aha.“ Gorm pokrčil rameny. „To může říct spousta dětí.

Jak se jmenoval?“

„Storn Ostroh.“

Čekala výsměch, výhrůžky, běs, ovšem jeho zvrásněná tvář se rozzářila. „Á, to byl souboj, o jakém se má zpívat! Pamatuju si každičký krok a každičký výpad. Ostroh byl skvělý válečník, úctyhodný protivník! Za chladných rán jako tehdy mě pořád bolí noha tam, kde mě zranil. Ale Matka válka stála při mně. Když jsem byl v kolíbce, dýchla na mě. Bylo předpovězeno, že mě žádný muž nedokáže zabít, a to se potvrdilo.“ Usmíval se a velkým ukazovákem a palcem roztržitě otáčel na řetězu jednu hrušku. „Tak dcera Storna Ostroha už takhle vyrostla! Jak ten čas letí, že, matko Skaer?“

„Bez ustání,“ pravila ministryně, přimhouřila modromodré oči a bedlivě Trnku sledovala.

„O dávné slávě se ale nemůžeme vybavovat celý den.“ Gorm jim rozmáchle pokynul, ať jdou dál. „Velekrál čeká, otče Jarvi.“

Vedl je z mokrého přístaviště a Trnka se vlekla za ním, byla zkřehlá, zmoklá, zahořklá a bezmocná, nedokázala si vůbec užít, že je v největším městě Moře střepů. Kdyby šlo zabít člověka pohledem zabodnutým do zad, Lamač mečů by toho dne zbrocen krví prošel Posledními dveřmi, leč zamračený výraz není čepel a Trnčina nenávist nezraňovala nikoho než ji samotnou.

Posádka Jižního větru vstoupila obrovskými dvoukřídlými vraty do chodby, jejíž stěny pokrývaly od vyleštěné podlahy až k vysokému stromu zbraně. Prastaré meče sežrané rzi. Kopí se zlomeným ratištěm. Naštípnuté a puklé štíty. Zbraně, jež kdysi patřily hoře mrtvých, po nichž Bail Budovatel vyšplhal k trůnu prvního velekrále. Zbraně vojsk, která jeho následníci pobili, když rozpínali své území přes Jutmarku do Nížin, ba až do Inglefoldu a kolem půlky Moře střepů. Staletí vítězství, a byť meče, sekery a rozťaté přilby nemohly mluvit, společně přinášely sdělení výmluvnější než zašeptání jakéhokoli ministra a burácivější než řev jakéhokoli dohlížitele.

Totiž, že vzdorovat velekráli je tuze špatný nápad.

„Musím říct, že mě to překvapuje,“ prohodil otec Jarvi,

„že Lamač mečů dělá velekráli dveřníka.“

Grom se na něj ze strany zamračil. „Všichni musíme před někým poklekat.“

„Někteří ale na kolena neklesnou tak snadno jako jiní.“

Grom se zamračil ještě víc, ale než něco řekl, předběhla ho jeho ministryně. „Stařena Wexen umí být nanejvýš přesvědčivá.“

„Už vás přesvědčila, abyste se modlili k Jedné Bohyni?“ zeptal se Jarvi.

Skaer si odfrkla tak rázně, až bylo s podivem, že jí na prsa nevylétly soply.

„Z krvavého objetí Matky války mě nevypáčí nikdo,“ zavrčel Gorm. „To ti můžu slíbit.“

Jarvi se usmál, jako by si povídal s přáteli. „Přesně tak mluvil můj strýc. Gettsko a Vanstersko toho mají tolik společného. Stejně se modlíme, stejně bojujeme. Dělí nás jen tenká řeka.“

„A staletí mrtvých otců a synů,“ zamumlala si Trnka.

„Pššt,“ sykl vedle ní Rulf.

„Minulost máme krvavou,“ řekl Jarvi. „Dobrý vůdce ale nehledí do minulosti, nýbrž do budoucnosti. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc se mi zdá, že naše šarvátky nás jen oslabují a třetí se směje.“

„To se máme po všech těch bitvách chytit za ruce?“ Trnka si všimla, že Gorm zvedl koutek rtů v úsměvu. „A odtančit přes naše padlé vstříc krásné budoucnosti?“

Úsměvy a tancování… Trnka zvedla oči ke zbraním na stěnách a zauvažovala, jestli by nestihla dřív, než jí v tom Rulf zabrání, strhnout odněkud meč a zabořit ho Gormovi do lebky. To by byl čin hodný gettské válečnice.

Trnka ale není gettská válečnice a nikdy nebude.

„Pěkný sen, otče Jarvi.“ Gorm si povzdechl. „Ale na pěkné sny už jsi mě jednou zlákal. Všichni se musíme probudit, a ať už poklekáme rádi, či neradi, jitro patří velekráli.“

„A jeho ministryni,“ dodala matka Skaer.

„Jí především.“ A s tím Lamač mečů otevřel velká vrata na konci chodby.

Trnka si vzpomněla, jak jednou stála v Gettsku v Božské síni, dívala se na otcovu bledou chladnou mrtvolu a snažila se stisknout matčinu ruku tak, aby přestala plakat. Připadala si jako v největší síni světa, v síni příliš velké, než aby ji postavily lidské ruce. Komnatu šepotu ovšem postavily ruce elfů. Božská síň by se do ní vešla pětkrát, a ještě by zbylo dost místa na slušné pole ječmene. Stěny z hladkého elfího kamene a černého elfího skla se tyčily vysoko, převysoko, až se z toho hlava točila, a nakonec se ztrácely ve tmě.

Na příchozí se mračilo šest velkých soch vysokých bohů, velekrál je však přestal uctívat a jeho kameníci se činili. Nyní se nad starou šesticí pnula sedmá socha. Bohyně jižanů, Jedna Bohyně, ani zcela ženská, ani mužská, ani s úsměvem, ani se slzami. Rozpřahovala ruce k dusivému objetí a na malicherné lidské konání shlížela s netečnou lhostejností.

Ostatní přítomní stáli na konci síně a na balkoně z šedého elfího kovu ve výšce deseti mužů. O stejný kus výš bylo vidět ještě další kruh drobných obličejů. Trnka rozeznala Vanstery s copy v dlouhých kšticích a Throveňany s rukama téměř zakrytýma stříbrnými náramky. Zahlédla Ostrovany s ošlehanými tvářemi, podsadité Nížiňany a divoce zarostlé Inglingy. Spatřila hubené ženy zřejmě z Šendů a kypré obchodnice ze Sagenmarky. Neunikli jí ani tmaví vyslanci z Katálie, Jižního císařství nebo ještě větších dálek.

Připadalo jí, jako by se tu shromáždili lidé z celého světa, a to jenom proto, aby jeden jako druhý lezli do zadku velekráli.

„Nejvyšší z mužů,“ zvolal otec Jarvi, „mezi bohy a králi!

Klaním se před tebou!“ A s tím se vrhl obličejem málem až k zemi. Jeho hlas se odrazil od galerií nahoře a ozvěny se roztříštily na tisíce tisíců šepotů, jež daly síni její jméno.

Co se o povídalo velekráli, bylo vlastně ještě velmi lichotivé. Trůn mu byl velký, vypadal na něm jako nějaký scvrklý umrlec, obličej měl povislý, jako by už nechtěl držet na lebce, místo vousu pár šedivých pramínků. Jisté známky života jevily pouze oči, ty měl jasné a tvrdé jako pazourek. Upíral je na gettského ministra.

„Poklekni, huso!“ sykl Rulf a za opasek stáhl Trnku k sobě.

A právě včas. Zdáli už k nim kráčela nějaká stará žena.

Měla kulatý obličej a působila mateřsky, kolem blyštivých očí se jí táhly hluboké vrásky od smíchu, bílé vlasy měla zastřižené nakrátko. Oblečená byla do těžkého hrubého šedého roucha, a protože je tahala po zemi, lem se už dávno rozedral na špinavé cáry. Kolem krku jí visel velejemný řetízek a na něm šustily papíry popsané runami.

„Chápeme, že královna Laithlin musí dbát o dítě.“ Možná nevypadala jako hrdina, ale při bozích, hlas měla hrdinský. Hluboký, jemný, nenuceně mocný. Hlas, jenž si žádá pozornost. Hlas, jenž vyžaduje poslušnost.

Jarvi i na kolenou našel způsob, jak se uklonit ještě hlouběji. „Bohové jí požehnali, nejváženější stařeno Wexen.“

„Že by čekala dědice Černého křesla?“

„Nezbývá než doufat.“

„Vyřiď králi Uthilovi, že mu ze srdce blahopřejeme,“ zachraptěl velekrál a neznělo to vůbec jako blahopřání, natožpak srdečné.

„Bude mi potěšením blahopřání vyřídit a králi je přijmout. Smím vstát?“

První ministryně mu věnovala ten nejvřelejší úsměv, zvedla ruku a Trnka spatřila, že má v dlani vytetované soustředné kruhy nějakého drobného písma.

„Líbíš se mi takhle,“ řekla stařena.

„Ze severu se k nám donesly nelibé zvěsti,“ zaskřehotal velekrál, ohrnul ret a zajel jazykem do díry v předních zubech. „Doslechli jsme se, že se král Uthil chystá na velkou výpravu proti Ostrovanům.“

„Výpravu, můj králi?“ O nájezdu sice vědělo celé Thorlby, ale Jarvi se tvářil popleteně. „Proti našim milovaným druhům z Ostrovů?“ Mávl paží a mrzácká ruka sebou nesouhlasně zaplácala. „Král Uthil má válečnické choutky a často v Božské síni hovoří o tom, že by podnikl nájezd tam či onam. Nakonec z toho ale vždycky sejde, věř mi, stále totiž stojím po jeho boku a uhlazuji cestu Otci míru, jak mě učila matka Gundring.“

Stařena Wexen zvrátila hlavu, zasmála se smíchem sytým a sladkým jako melasa a síní se rozlehlo tolik ozvěn, jako by se chechtalo celé vojsko. „Ach, ty jsi ale vtipálek, Jarvi.“

Udeřila rychle jako had. Praštila ho otevřenou dlaní, ovšem takovou silou, že přepadl na bok. Plesknutí se odrazilo od balkónů, jako když šlehne bič.

Trnka vytřeštila oči a bezmyšlenkovitě vyskočila. Nebo se o to aspoň pokusila. Rulfovi vystřelila ruka, chňapl ji za mokrou košili a stáhl ji zpátky na kolena. Její kletba skončila ošklivým skřekem.

„Kleč,“ zavrčel Rulf tlumeně.

Najednou si Trnka uprostřed té velké, prostorné síně připadala hrozně sama. Uvědomila si, kolik je tam ozbrojenců, vyschlo jí v ústech a ucítila tlak v měchýři.

Stařena Wexen si ji prohlížela, beze strachu i bez vzteku. S mírnou zvědavostí, jako by Trnka byla nějaký neznámý druh mravence. „Kdo je tato… osoba?“

„Prostá hlupačka, jež přísahala, že mi bude sloužit.“ Jarvi se zase zvedl na kolena a přitiskl si zdravou ruku ke zkrvaveným ústům. „Odpusť jí tu drzost, trpí nedostatkem rozumu a přemírou věrnosti.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Půl světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.