82년생 김지영 (PALSIP YI NYEON SAENG KIM JIYEONG)
by 조남주 (Cho Nam-joo)

Copyright © Cho Nam-joo, 2016

All rights reserved

Originally published in Korea by Minumsa Publishing Co., Ltd., Seoul

Published in agreement with Cho Nam-joo c/o Minumsa
Publishing Co., Ltd., in association with The Grayhawk Agency Ltd.,
through Kristin Olson Literary Agency

Cover art and illustrations © Tereza Basařová

Afterword © Petra Ben-Ari

Translation © Tomáš Horák, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019
(elektronické vydání)

Kniha vychází s laskavým přispěním institutu LTI Korea

This book is published with the support of the Literature Translation Institute of Korea (LTI Korea)

ISBN 978-80-275-0124-3 (PDF)

ISBN 978-80-275-0125-0 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0126-7 (MobiPocket)

Kim Čijong je čtyřiatřicet let. Tedy podle korejského počítání, které k normálnímu věku přidává jeden rok za dobu strávenou v břiše matky. Před třemi lety se vdala a loni se jí narodila dcera. Se svým o tři roky starším manželem Čong Tähjonem a s dcerou Čong Čiwon žijí v pronajatém osmdesátimetrovém bytě na jednom velkém sídlišti na okraji Soulu. Čong Tähjon pracuje ve středně velké IT firmě; Kim Čijong dělala v malé reklamní agentuře, ale kvůli dítěti z ní odešla. Manžel chodívá z práce kolem půlnoci a pracuje obvykle i jeden den o víkendu. Jeho rodiče žijí až v Pusanu a rodiče Kim Čijong zase provozují restauraci, takže péči o dceru má na starost výhradně Kim Čijong. Od léta, kdy Čiwon oslavila první narozeniny, chodí dopoledne do jeslí rodinného typu, které se nacházejí v přízemí jejich panelového domu.

Podezřelé příznaky se u Kim Čijong poprvé objevily osmého září. Čong Tähjon si ono datum pamatoval přesně, protože tento den byl podle tradičního kalendáře časem „bílé rosy“. Zrovna když snídal toust a mléko, Kim Čijong najednou vyšla do lodžie a otevřela posuvné okno. Sluneční paprsky byly na tuto roční dobu stále dost oslňující, ale sotva okno otevřela, pronikl až k jídelnímu stolu chladný závan. Se schoulenými rameny se vrátila ke stolu, posadila se a pronesla:

„Poslední dny se mně zdálo, že nějak silně fouká vítr, a on je dneska rosný den. Žlutavé rýžoviště bude nejspíš pokryté bílou ranní rosou.“

Čong Tähjonovi připadalo, že manželka mluví zvláštně, jako nějaká stará žena, a zasmál se.

„Co je? Mluvíš úplně jako tvoje máma.“

„Už si s sebou nos lehčí bundu, Tähjoné. Ráno a večer je chladno.“

Tehdy si Čong Tähjon ještě myslel, že si manželka dělá legraci. Silně mu připomínala tchyni. Tím, že stejně jako ona mírně mhouřila pravé oko, když o něco prosila nebo někomu domlouvala, i tím, jak protahovala poslední slabiku jeho jména, když na něj volala. Poslední dobou manželku nejspíš zmáhala péče o dítě, nepřítomně hledívala do prázdna nebo poslouchala hudbu a potichu plakala. Dřív přitom bývala veselá a pozitivně naladěná a často Čong Tähjona rozesmávala napodobováním humorných scének ze zábavných televizních pořadů. Čong Tähjon to však toho rána přešel, manželku krátce objal a odešel do práce.

Když se v noci vrátil domů, Kim Čijong ležela vedle dcery na posteli a spala. Obě si cucaly palec. Na jednu stranu mu to přišlo roztomilé, ale zároveň ho to přivádělo do rozpaků, a tak po chvíli zatáhl manželku za paži a prst jí tím z úst vytáhl. Kim Čijong povyplázla jazyk, jako malé dítě, několikrát mlaskla a spala dál.

Několik dní nato o sobě Kim Čijong začala tvrdit, že je Čcha Sungjon, což byla její kamarádka z kroužku na vysoké škole, která před rokem zemřela. Čcha Sungjon byla Čong Tähjonova spolužačka, o tři roky starší než Kim Čijong. Nynější manželé Čong Tähjon a Kim Čijong byli sice oba členy stejného horského turistického kroužku na téže vysoké škole, ale ve skutečnosti se během studií ani jednou nepotkali. Čong Tähjon, který chtěl po bakalářských státnicích pokračovat ve studiu, musel kvůli nenadálé situaci v rodině na své plány rezignovat. Dodělal si třetí ročník a poněkud opožděně nastoupil na vojnu. Po návratu do civilu studium na rok přerušil, odjel domů do Pusanu a porůznu si přivydělával. Mezitím do školy nastoupila Kim Čijong a zapojila se do činnosti kroužku.

Čcha Sungjon se vždycky o své mladší kolegyně zajímala a snažila se jim být nápomocná, a protože s Kim Čijong je navíc pojil i společný nezájem o chození po horách, spřátelily se a často si volaly. Vídaly se i po absolvování školy. K prvnímu setkání Čong Tähjona a Kim Čijong došlo až na Sungjonině svatební hostině. Po pár letech Čcha Sungjon náhle zemřela — při porodu svého druhého dítěte na embolii plodovou vodou. Kim Čijong, která v té době trpěla poporodními depresemi, to natolik ochromilo, že téměř nebyla schopná v běžném životě fungovat.

Jednoho večera uspala malou Čiwon a pak si s manželem po dlouhé době dali společně pivo. Když už v sobě Čijong měla téměř celou plechovku, poplácala najednou manžela po rameni a řekla:

„Tähjone, Čijong to má v poslední době nejspíš hodně těžký. Tělo se jí sice pomalu dává dohromady, ale psychicky je to náročný období. Musíš ji často chválit a dávat jí najevo, že si jí vážíš a že seš jí vděčnej.“

„Co to je za řeči? Jako kdybys byla mimo tělo nebo co. No jo, jasně, Čijong, máš to těžký, moc ti děkuju… a miluju tě.“

Čong Tähjonovi to zřejmě přišlo roztomilé a rozverně ji zlehka štípl do tváře, ale Kim Čijong ho s vážným výrazem plácla přes ruku.

„To mě máš pořád za tu dvacetiletou Čcha Sungjon, která ti tenkrát v létě celá roztřesená vyznala lásku?“

Čong Tähjona v ten okamžik zamrazilo. Stalo se to totiž před bezmála dvaceti lety, jednoho letního dne kolem poledne v pořádné sluneční výhni uprostřed školního hřiště, kde nebyl ani kousek stínu. Nevzpomínal si, co tam vlastně dělal, ale každopádně se tam náhodou potkal s Čcha Sungjon, která mu zničehonic řekla, že ho má ráda. Že ho prý má moc ráda. Hodně se při tom potila, třásly se jí rty a zajíkala se. Když se Čong Tähjon zatvářil zmateně, hned to vzdala.

„Aha, ty mě ne. No jasně. Dělej, jako bys dneska nic neslyšel. Nic se mezi náma nestalo. Budu se k tobě chovat stejně jako dřív.“

S těmi slovy si to namířila přes hřiště pryč a zmizela mu z dohledu. Po tomto výstupu se Čcha Sungjon vůči němu chovala úplně nenuceně, jako by opravdu k ničemu nedošlo, až si Čong Tähjon začal myslet, že se mu to v tom vedru možná jen zdálo. Později na to úplně zapomněl. A teď o tom mluví jeho manželka. O příhodě, která se stala jednoho slunečného dne před téměř dvaceti lety a o níž věděl jen on a Sungjon.

„Čijong.“

Na nic jiného se nezmohl. Matně si vybavoval, že manželku zavolal jménem asi třikrát.

„No jo, ty vole, já vím, že seš dobrej manžel, tak už prosím tě přestaň na Čijong pokřikovat.“

Takhle mluvívala Čcha Sungjon, když byla připitá. No jo, ty vole. Čong Tähjon pocítil na hlavě mírné trnutí, jako by se mu začaly ježit všechny vlasy. Ze všech sil se snažil předstírat klid a jen opakoval, aby si z něj nedělala legraci. Kim Čijong nechala na stole ležet prázdnou plechovku, a aniž si vyčistila zuby, odešla do dětského pokoje, lehla si vedle dcery a téměř okamžitě usnula. Čong Tähjon si z lednice vzal další plechovku piva a obrátil ji do sebe na jeden zátah. Utahovala si z něj? Nebo byla opilá? Nebylo to něco jako posednutí démonem, jaké zná člověk z televize?

Když se druhý den ráno Kim Čijong probudila, usilovně si mnula spánky a tvářila se, že si z včerejšího večera vůbec nic nepamatuje. Čong Tähjona na jednu stranu uklidňovalo, že byla podle všeho nejspíš opravdu jen opilá, na druhou stranu se otřásl při vzpomínce, jak hrozné opilecké řeči vedla. Upřímně řečeno ani nevěřil tomu, že by měla kvůli alkoholu úplné okno. Vždyť vypila sotva jednu plechovku.

Od té doby se postupně objevovaly další podivné příznaky. Posílala mu zprávy plné roztomilých smajlíků, což předtím neměla ve zvyku, nebo vařila taková jídla jako silný hovězí vývar z kostí či smažené skleněné nudle s masem a zeleninou, která neodpovídala jejím chutím ani kuchařským schopnostem. Čong Tähjonovi byla manželka stále cizejší. Manželka, s níž dva roky zamilovaně chodil a tři roky žil, se kterou sdíleli vyprávění početná jako kapky deště a zahrnovali se pohlazeními jemnými jako sněhové vločky, která mu porodila krásnou dceru napůl podobnou oběma z nich, už se mu najednou nezdála být jeho vlastní ženou.

Problém nastal, když jeli na podzimní svátek Čchusok k Tähjonovým rodičům. Čong Tähjon si vzal v pátek dovolenou, v sedm ráno vyrazili na cestu a po pěti hodinách jízdy dorazili do Pusanu. Hned po příjezdu se s Tähjonovými rodiči naobědvali a dlouhým řízením unavený Tähjon si šel zdřímnout. Dřív se na delších cestách s Kim Čijong v řízení střídali, ale po narození dcery se stalo výhradně Čong Tähjonovou záležitostí, protože dítě se v autosedačce nejspíš cítilo příliš stísněně, a jakmile ho posadili do auta, dalo se do pláče nebo bylo ukňourané a nevrlé. Kim Čijong byla přece jen zběhlejší v tom, jak si s dítětem pohrát a zabavit ho, nakrmit a utišit.

Kim Čijong umyla nádobí od oběda, dala si kávu, chvilku si odpočinula a pak odešla s tchyní na trh nakoupit suroviny na sváteční jídlo. Večer se pustily do práce: daly vařit hovězí kosti na vývar, naložily žebírka do marinády, omyly a spařily listovou zeleninu, z části udělaly salát a část daly do mrazničky, očistily, obalily a nachystaly zeleninu a mořské plody určené ke smažení, pak připravily večeři a po jídle všechno uklidily.

Druhého dne Kim Čijong s Čong Tähjonovou matkou od rána až do večera smažily, opékaly, dusily a vařily, dělaly tradiční rýžové koláčky a o pauzách chystaly jídlo na stůl. Ostatní členové rodiny pojídali čerstvě připravené sváteční pokrmy a užívali si společné chvíle. Ani malá Čong Čiwon se před pro ni neznámými lidmi nijak neostýchala. Nechala se chovat od dědečka i od babičky, dělala na ně roztomilé obličeje a nechala se od nich všemožně rozmazlovat.

Nazítří byl vlastní den díkuvzdání, Čchusok. Protože obřady předkům prováděl Čong Tähjonův starší bratranec žijící v Soulu, nebylo doma u rodičů nijak zvlášť rušno ani o samotném svátku. Celá rodina si přispala, pak lehce posnídali jídlo připravené předchozího dne, a sotva umyli nádobí, přišla na návštěvu Čong Tähjonova mladší sestra Čong Suhjon s rodinou. Byla o dva roky mladší než Čong Tähjon a o rok starší než Kim Čijong. Se svým manželem a dvěma syny žili v Pusanu, kde bydleli i manželovi rodiče. Protože byl její manžel nejstarší syn v hlavní rodové linii, měla Tähjonova sestra o každém svátku spoustu práce a starostí s přípravou jídla a běháním okolo početných hostů. Jakmile tedy přišla ke svým rodičům, plácla sebou na pohovku, zatímco Kim Čijong s Čong Tähjonovou matkou z předem připraveného vývaru uvařily tarovou polévku, k ní udělaly čerstvou rýži, upekly rybu, připravily zeleninový salát a prostřely k obědu.

Jakmile po obědě sklidily se stolu, přinesla Čong Suhjon hromadu pestrobarevných šatiček, baletních sukýnek, sponek, čelenek a krajkových ponožek, které prý koupila pro Čiwon. Sama jí dávala sponky do vlasů, navlékala ponožky a přitom se nad ní rozplývala se slovy, že by také měla ráda holčičku, že dcery jsou prý stejně lepší. Kim Čijong mezitím krájela jablka a hrušky, ale protože byli všichni dle svých slov už plní, nikdo se jich téměř netkl. Když Kim Čijong po chvíli servírovala rýžové koláčky songpchjon, vzala si jeden pouze Čong Suhjon a při žvýkání mumlala:

„Mami, to jste je dělaly doma?“

„Samozřejmě.“

„Já si to myslela… Nemáš tolik vařit. Chtěla jsem ti to říct už před chvílí, ale nějak na to nedošlo. Příště už se nedělej ani s vývarem, smaženek kup pár na tržišti a rýžové koláčky vezmi z obchodu. K čemu chystáš tolik jídla, když se u nás ani nedělají obřady? Už nejsi nejmladší, máš s tím akorát spoustu dřiny a Čijong jakbysmet.“

Matce na okamžik přelétl po tváři stín zklamání.

„Co je na tom za dřinu, navařit pro vlastní rodinu? To je přece na svátcích to nejlepší, že se všichni sejdou, chystají jídlo, jedí a tak.“ Potom se matka obrátila na Kim Čijong: „Pro tebe to byla dřina?“

Kim Čijong se na okamžik zarděla, ale pak se její rysy v tváři uvolnily a pohled zjihl. Čong Tähjon zneklidněl. A než stačil odvést řeč na něco jiného nebo si manželku přitáhnout k sobě, Kim Čijong odpověděla:

„No, víte, milá paní, ona vlastně Čijong svátky vždycky vodstůně.“

V ten okamžik všichni zatajili dech. Jako by najednou celá rodina seděla na obrovském ledovci: Čong Suhjon si dlouze povzdechla, z úst jí vyšla studená bílá pára a rozptýlila se ve vzduchu.

„Ehm, není potřeba vyměnit Čiwon plínku?“ Čong Tähjon rychle popadl manželku za ruku a chtěl ji odtáhnout pryč, ale Kim Čijong ho plácla přes ruku a vytrhla se mu.

„Tähjoné, ty seš taky pěknej. O svátcích seš pořád jenom v Pusanu; u manželčiných rodičů se ani neohřejete a už pospícháš pryč. Tentokrát se vraťte dřív,“ řekla a přivřela u toho pravé oko. V tu chvíli Čong Suhjonin pětiletý syn, který se svým mladším bratrem dováděl na pohovce, spadl na zem a hlasitě se rozplakal. Ale nikdo ho neutěšoval. Chlapec se rozhlédl po dospělých, kteří tam překvapeně stáli s otevřenými ústy, a hned mu došlo, že něco není v pořádku. Okamžitě přestal plakat a Čong Tähjonův otec se hlasitě ohradil:

„Heleď se, Čijong, co to má znamenat? Na co si to tady před náma hraješ? S Tähjonem a se Suhjon se všichni vidíme párkrát do roka. To je ti tak zatěžko trávit svátky s rodinou? Co?“

„Tati, tak to není.“

Čong Tähjon se pokusil zasáhnout, ale sám nevěděl, jak by to měl vysvětlit. Kim Čijong ho odstrčila a se vší vážností pronesla:

„Podívejte se, nevím, jestli to nebude znít trochu nepatřičně, ale copak jste rodina jenom vy? My jsme taky rodina. Naše tři děti taky nevidíme jindy než o svátcích. Mladí to tak mají dneska všichni. Když k vám domů přijde vaše dcera, tak byste nám měl poslat tu naši.“

Nakonec Čong Tähjon zakryl manželce ústa rukou a odvlekl ji pryč.

„Je nemocná, tati. Mami, tati, Suhjon… je to pravda. V poslední době není úplně v pořádku. Později vám to vysvětlím podrobněji.“

Všichni tři nasedli do auta, ani se nepřevlékli. Zatímco měl ztrápený Čong Tähjon položenou hlavu na volantu, Kim Čijong zpívala dceři a tvářila se přitom, jako by se nic nestalo. Čong Tähjonovi rodiče je ani nešli vyprovodit. Čong Suhjon jim přinesla věci, naložila je do zavazadlového prostoru a domlouvala bratrovi.

„Čijong má pravdu, brácho. Celou tu dobu jsme si jí nevšímali. Zbytečně se s ní nehádej a nezlob se na ni. Určitě jí řekni, že seš jí za všechno vděčnej a že je ti to všechno moc líto. Jasný?“

„Jedu. Tátovi to, prosím tě, nějak vysvětli.“

Čong Tähjon se nezlobil. Cítil se jen hrozně opuštěně, zmateně a měl strach.

Nejprve šel Čong Tähjon na psychiatrii sám. Popsal manželčin stav a zeptal se na možnosti léčby. Kim Čijong, která si příznaky své choroby neuvědomovala, zatím řekl, že to vypadá, jako by měla nějaké problémy a nemohla pořádně spát, a že by měla jít na nějakou konzultaci ke specialistovi. Kim Čijong mu za ten návrh poděkovala se slovy, že má beztak v poslední době špatnou náladu a nic ji nebaví, a tak si říkala, jestli to není nějaká deprese z péče o dítě.

Kim Čijong se narodila v jedné ze soulských porodnic prvního dubna roku 1982. Měřila padesát centimetrů a vážila 2,9 kilogramu. V době jejího narození Kim Čijongin otec pracoval jako státní zaměstnanec a matka byla žena v domácnosti. Kim Čijong měla o dva roky starší sestru, pět let po ní se narodil ještě mladší bratr. V malém domečku, který měl dvě obytné místnosti, předsíň sloužící zároveň jako kuchyně, a jeden záchod, jich na zhruba třiceti metrech čtverečních žilo celkem šest: babička, rodiče a ona se svými dvěma sourozenci.

První vzpomínka, kterou si Kim Čijong dokázala vybavit, byla scéna, jak jí bratrovo sušené mléko. Od bratra ji dělilo pět let, takže jí muselo být nějakých šest sedm let. Taková obyčejná věc, sunar, a přitom jí to tak moc chutnalo. Když maminka připravovala bratrovi mléko, vždycky se k ní přitočila a nasliněným prstem sbírala prášek, který spadl na podlahu. Čas od času jí maminka zvrátila hlavu, otevřela ústa a na jazyk nasypala lžíci toho hustého, sladkého a lahodného prášku. Kim Čijong smíchala prášek se slinami, až se rozpustil a stala se z něj lepkavá hrudka, vláčná jako karamelový bonbón, která sama sklouzla do krku a zmizela. Zbyl po ní jen obtížně popsatelný svíravý pocit, jako když je sucho v ústech.

Babička, která s nimi žila v jedné domácnosti, paní Ko Sunbun, neměla ráda, když Kim Čijong bratrovi sušené mléko ujídala. Pokud ji náhodou při mlsání prášku přistihla, dala jí takovou herdu do zad, až jí vyletěl ústy i nosem zároveň. Kim Čijongině o dva roky starší sestře Kim Unjong za to babička jednou tak vyčinila, že od té doby nevzala sušené mléko do úst.

„Ségra, tobě sunar nechutná?“

„Chutná.“

„Tak proč ho nejíš?“

„Je mi to hanba.“

„Cože?“

„Nejím ho, protože je mi hanba.“

Kim Čijong tehdy sice ještě přesně neznala význam slova „hanba“, ale došlo jí, jak se sestra asi cítí. Důvod, proč ji babička plísnila, nebyl totiž pouze ten, že už byla na kojeneckou výživu moc velká, nebo že by kvůli tomu měl mladší bratr trpět nedostatkem. Je těžké jednou větou vyjádřit vzkaz, který babička složitou souhrou tónu řeči, pohledu, nachýlením hlavy, pozvednutím ramen, a dokonce i dýcháním vysílala, ale mohlo by to být něco jako „jak se opovažujete vztáhnout ruku na to, co patří mému drahocennému vnukovi?“. Mladší bratr a všechno, co k němu patřilo, bylo vzácné a drahocenné, na to nesměl jen tak někdo sáhnout. A zdálo se, že Kim Čijong je ještě podřadnější existence než ten „někdo“. Její starší sestra to zřejmě cítila podobně.

Bylo naprosto samozřejmé, že čerstvě uvařenou teplou rýži si nabírali v pořadí tatínek, mladší bratr a babička. Stejně tak bylo přirozené, že zatímco pravidelné kousky sójového tvarohu, povedené masové taštičky a placičky mizely v bratrových ústech, nejstarší sestra s Kim Čijong pojídaly rozpadlé zbytky. Všem také přišlo normální, že bratrovy jídelní hůlky, ponožky, vršek a spodek domácího oblečení nebo školní taška a pytlík na boty k sobě spolu vždycky ladily, zatímco věci obou sester byly každý pes jiná ves. Když byly dva deštníky, tak jeden měl bratr a o druhý se dělily Kim Čijong se sestrou. Když byly dvě přikrývky, tak jednou se přikrýval bratr a druhou společně jeho sestry. Když byly dva mlsy ke svačině, tak jeden snědl bratr a o ten zbývající se rozdělily Kim Čijong a starší sestra. Malou Čijong ve skutečnosti ani nenapadlo, že by se s jejím mladším bratrem nějak zvlášť zacházelo, nebo že by mu měla závidět. Bylo to tak totiž odjakživa. Občas se sice cítila trochu ukřivděně, ale zvykla si každou situaci omlouvat tím, že mu ustupuje, protože je starší, a že se o věci dělí se sestrou, která je holka stejně jako ona. Matka je také pořád chválila, že na brášku vůbec nežárlí (nejspíš díky velkému věkovému rozdílu) a pěkně se o něj starají. A protože Kim Čijong slyšela samou chválu, tak na něj opravdu žárlit nemohla.

Otec Kim Čijong byl třetí ze čtyř bratrů, přičemž nejstarší bratr zemřel při dopravní nehodě dřív, než se stihl oženit, a druhý bratr se s rodinou brzy po svatbě odstěhoval do Ameriky a natrvalo se tam usadil. S nejmladším bratrem se otec hrozně pohádal kvůli tomu, jak si rozdělí rodinný majetek a kdo se bude starat o rodiče. Nakonec se rozešli ve zlém a vůbec se nestýkali.

Doba, ve které se otec a jeho sourozenci narodili a vyrůstali, byla opravdu zlá a člověk měl co dělat, aby vůbec přežil. Válka, nemoci a hlad si mezi lidmi vybíraly svou daň bez rozdílu věku. Uprostřed toho všeho se paní Ko Sunbun zuby nehty snažila své čtyři děti uživit. Pracovala na cizích polích, prodávala cizí zboží, starala se o cizí domácnost, a přitom všem ještě vedla skrovnou domácnost vlastní. Dědeček měl bílou pleť, jemné ruce a v životě neobrátil hroudu hlíny. Byl to člověk, který neměl nejmenší schopnost ani vůli starat se o rodinu. Přesto se babička na dědečka nezlobila. Zcela upřímně byla přesvědčená o tom, že „dokud chlap nechodí za cizíma ženskýma a netluče vlastní ženu, tak to vlastně není zas tak špatný manžel“. Ze synů, které s takovým úsilím a námahou vychovala, se o ni nakonec postaral jen Čijongin otec. Babička se ve vší té marnosti utěšovala nepochopitelnou logikou:

„Ještěže jsem měla tolik kluků. Aspoň od jednoho z těch čtyř teď dostávám pořádný jídlo a spím si díky němu v suchu a teple. Jo, jo, syny aby měl člověk nejmíň čtyři.“

Ten, kdo babičce dával pořádné jídlo a stlal jí v suchu a teple, nebyl samozřejmě její syn, ale snacha O Misuk, matka Kim Čijong, což ovšem babičce nebránilo v tom, aby pořád vedla svou. Na to, jak těžký měla život, však byla ke svému okolí celkem shovívavá a na rozdíl od ostatních tchyní její generace se ke své snaše chovala poměrně hezky. Opravdu jí na ní záleželo, a tak jí stále opakovala, že musí mít syna. Určitě musí mít syna. Aspoň dva syny musí mít…

Když se narodila Kim Unjong, matka ji čerstvě narozenou chovala v náručí a se sklopenou hlavou plakala. Promiňte, maminko, omlouvala se. Babička ji chlácholivě utěšovala.

„To nevadí, kluk to může být příště.“

Když se narodila Kim Čijong, matka ji čerstvě narozenou chovala v náručí a se sklopenou hlavou plakala. Promiň, maličká, omlouvala se. Babička snachu i tentokrát chlácholivě utěšovala.

„To nevadí, napotřetí to může být kluk.“

Ani ne rok po narození Kim Čijong bylo na cestě další miminko. Jednou v noci se matce zdálo, že jim nějaký obrovský tygr rozbořil bránu, vběhl do domu a schoval se jí pod sukni. Proto si byla jistá, že to tentokrát bude syn. Když však přišla ke své staré doktorce, která byla u porodu Unjong i Čijong, ta se tvářila, že ji moc nepotěší. Pro jistotu ještě několikrát přejela O Misuk po podbřišku ultrazvukovou sondou sem a tam a opatrně prohodila:

„Miminko je opravdu, ale opravdu moc krásné. Celé sestřičky…“

Po návratu domů matka dlouho plakala a všechno, co s pláčem snědla, vyzvracela. Babička stála u záchodu a přes dveře gratulovala dávící se snaše.

„S Unjong ani s Čijong ti špatně skoro vůbec nebývalo. Co že najednou takový problémy? Že by to tentokrát přece jenom nebyla holka?“

Matka zůstala na záchodě a ještě dlouho plakala a zvracela. Pozdě v noci, když obě dcery spaly, se zeptala převalujícího se otce.

„Poslyš, co bys na to řekl, kdyby náhodou, čistě náhodou, to dítě, co nosím, byla zase holka…?“

Čekala, že jí odpoví, co je to za hloupé otázky, budeme mít přece děťátko rádi a postaráme se o něj, ať je to kluk nebo holčička. Ale od otce žádná odpověď nepřišla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kim Čijong — ročník 82.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.