ZMAR MAGMA

Hledání ztraceného světla

Čeněk Pekař

2019

V knize je úmyslně či neúmyslně použita celá řada různých gramatických, sémantických a syntaktických nekorektností.

Doufám jen, že Vám nebudou bránit v četbě. Pokud však přeci jen budou, knihu prosím zavřete, někam založte či darujte a jděte dělat něco smysluplného.

Jako třeba hledat světlo.

Čtenářův dotaz místo úvodu

Čtenář se zeptal Autora:

„Mimo slova i mimo věty, jak mi sdělíš svou pravdu?“

Autor zůstal tiše sedět.

Čtenář v úžasu vstal a poklonil se:

„Tvá milující vstřícnost

mě očistila od bludu,

dál už půjdu správnou cestou.“

Poté co čtenář odešel, zeptal jsem se Autora, jak toho dosáhl.

„Dobrému čtenáři stačí stín knihy,“

řekl Autor.

1/ Uváznutí v čase

Ten příběh začal zcela nenápadně. Byl páteční podvečer v roce 1981. Den jako každý jiný, jen tak trochu plný rozporů, příležitostí, úskalí i potenciálních ztrát. Večer dopadl tragicky na vozovku a krvácel z mnoha ran. Přesto se stal určujícím pro mou budoucí životní cestu.

Plný milostného očekávání mých 19 let, jsem na motorce JAWA 250, což je z dnešního pohledu takový prskolet, jel ke své tehdejší přítelkyni. Byl červenec, po maturitě a po úspěšných přijímačkách na Přírodovědeckou fakultu UK. Matka kdesi v Africe, na začátku své tří leté pracovní mise. Otec s mladším bratrem v očekávání brzkého odjezdu za ní. Zatímco já, coby zástava pro bolševiky, aby zbytek rodiny neemigroval, musel zůstat přikován k rodné hroudě. Vlastně jsem si nedovedl ani náznakem představit, co mě čeká. Život se zdál být více nežli skvělý. Bohužel to mělo trvat už jen pár hodin. Aby se mnou ten velký režisér nahoře udělal, ne první a ani ne poslední kotrmelec. Rozhodně, ale jeden z největších a z dnešního pochopení souvislostí, i ten stěžejně určující.

Necelou minutu před rozhodující událostí mou myslí rezonovala taková nepochopitelná myšlenka:

„To já si to ale dnes bezpečně jedu.“

V naprostém pocitu nepochopení a překvapen, jak mě něco takového může vůbec napadnout, jsem bez jakékoli reakce pokračoval dál. Dál v ústrety svému osudu, své karmě, své bolesti, své stěžejní životní křižovatce.

Bolest fyzická, ačkoli se zdá být naprosto nesnesitelná, je jenom stínem, ve srovnání s temnotou bolesti duše. S vědomím, že na vině jsem já a čas, že nelze vrátit. Pak tma se zdá pojednou dusivě neproniknutelná. Stahuje mi hrdlo a tíží na hrudi tak, že téměř nelze dýchat. Mysl jak tůň kalné vody pohltí vše, co do ní padne a vůle je neznámo kde. Utopena, marně hledající sebe samu. Ztratíš-li pak i víru ve světlo a smysl cesty k němu, tůň se rozlije do cel tvé osobnosti. Čím delší a intenzivnější záplava je, tím více ponouká tvé zoufalé já k definitivním závěrům sebevraždy.

Tehdy, na urgentním příjmu nemocnice v MB, mě on poprvé navštívil. Snad pro to, abych se nezbláznil z pocitu viny. Snad abych mohl ujít tu cestu, kterou mám dnes za sebou. Snad abych mohl naplnit svůj karmický plán. Snad v tom plánu byl i tento podivný duchovní urychlovač. Tato rychlodráha mého budoucího hledání. Postulující můj postoj k realitě, k tomu co je Dharma i k pochopení toho co, že je to Tao. To vše teď po 38 letech od události, ale nechápu o mnoho lépe. Dal jsem však ZM slib, že o tom budu jednou lidem vyprávět.

Tehdy on ještě neměl žádnou tvář a co víc, neměl ani žádné jméno. Později mi řekl, že se jmenuje Zmar Magma. A tvář, tu tehdy pro mě opravdu neměl. Nemohl jsem ji vidět. Mé zranění hlavy bylo takové povahy a rozsahu, že jsem ztratil schopnost vidět. Optika očí byla v pořádku, jen já jsem seděl v černém sále, neschopen pochopit, proč nikdo nic nepromítá.

1.1 Zmar Magma

„Chtěl bych mít zase svou vlastní tvář,“ řekl mi, když jsem si konečně uvědomil, že ačkoli nic nevidím, tak alespoň slyším. Byla to tehdy slabá náplast na představu, že bych zůstal bez zraku, ale nějaký vnitřní pocit, možná vyvolaný samotným ZM mě dával zvláštní pocit jistoty, že vše nakonec uspokojivě dopadne.

„Víš Čendo,“ pokračoval ZM, „chtěl bych tu původní tvář, tu předtím, nežli jsem přišel sem mezi Vás.“

„Sem do toho - hm - no - víš kam ne?“ Nechápavě jsem pokrčil rameny a vlastně jsem ho poslouchal, jen tak říkajíc napůl ucha. Byl jsem zcela pohroužen do snahy pochopit to, co se mi v posledních pěti hodinách stalo.

ZM hovořil dál, ale slova mu podivně vázla v krku, jako kdyby hlasivky nevěděly jak zvuk správně modulovat. Mluvil a střídal intonaci i rytmus. Vypadalo to, že se s lidským mluvením teprve chvíli seznamoval. Bohužel, do tváře jsem mu neviděl, abych v jeho očích spatřil a pochopil – proč. Proč se mi děje po čem netoužím a proč je tu on, Zmar Magma.

Zatímco se snažil pochopit svoje mluvidla, já jsem uvázl v čase. Odněkud se vynořily dávné vzpomínky, které oscilovaly a žily si vlastním životem. Zavedly mě k mému dědovi do Sobotky. Vnitřní kino začalo vysílat jako na povel.

Děda se snažil odstranit uzávěru odpadu toaletní mísy. On se snažil a já trnul, zdali mu dojde, kdo je viníkem. Samozřejmě mu to došlo. Záběry z mého dosavadního života se střídaly, ale děj byl vždy jakoby lehce překroucen. Vlastně plně neodpovídal mým vzpomínkám. Chvíli mi trvalo, nežli jsem si uvědomil, v čem to vězí. Děj byl totiž vždy zachycen z pohledu jiných osob, jen ne z toho mého. Byly to vlastně vzpomínky ostatních účastníků.

Proletěl jsem k bezva uzávěře FAB zámku bytových dveří sousedů. Tu jsem provedl jílem, ale marně přemýšlím proč? Nejspíš mě něčím naštvali. Mnohokrát jsem se jako dítě uzavřel. Sám v sobě. Zklamán reakcí okolí. Zklamán nesplněným očekáváním, které jsem k okolí měl. Prostě klamán.

Mnoho uzávěr si takto neseme celý život. Myslím, že podobné uzávěry jsem způsobil i já druhým. Že tedy ani já nejsem bez viny.

Když jsem začal uvažovat o své tváři, probral mě lehkým dotykem ZM.

„Víš v čem je tvůj problém, Čeni?“ zeptal se mě ZM.

„Myslím, že je to jasný, ne?“ odseknu trochu neurvale. Překvapen, takovou stupidní otázkou.

„To je přeci jasný – ne? Je to slepota. Co by mohlo být horšího?“ No to já si nemyslím,“ on na to.

„Víš co, povím Ti krátký příběh. Je to tak zvaný ZEN kóan. Jednoduše hádanka.“

1.2 Kóan Mistra Au č. 1

Šel jsem ke svému Mistrovi jako vždy odhodlaně. Zkušenost mě již naučila neočekávat a nelpět. Stejně tak být připraven na vše. Mistr se vždy těmto mým úvahám smál a smích zakončil slovy: „Nakonec můžeme být rádi, že něco vůbec je. Bylo to 50 na 50, když se to stalo. Taky nemuselo být vůbec nic. Ani Dharma ani Tao. To, že něco je, je jen vůle toho, co je.“

Naučila mě, že:

„Sfouknout svíci, jež nehoří a

hořící ji znovu zapálit,

není jednoduché.“

“Víra… to je to slovo… to je ten stav,“ říkal jsem si a odhodlaně vstoupil do učebny.

Jako vždy, seděl Mistr na polštáři, zády ke dveřím. Snad jako by tím chtěl vyjádřit svou neotřesitelnost

Sedám si na své místo a čekám. Spěchat není proč ani kam. Jsme vždy právě tam, kde máme být a ku prospěchu všech.

„Proč jsi přišel?“ ptá se mě Mistr náhle.

„Abych zas mohl odejít?“ spíše se ptám sám sebe.

„Kam?“ ptá se on.

Než stačím cokoli bdělého odpovědět, hlavou mi proletí myšlenka zcela jiná. Mistr již reaguje, jak to umí jen on. Nejprve slovy:

“Vždyť už tam jsi.“

a pak i holí.

„Au,“ syknu tlumeně a doplním o „ धन्यवाद!“

Odcházím a svou svíci jsem stále nezapálil ani neuhasil.

„Tak co si o tom myslíš Čeni?“ ptá se mě ZM a  mírně se usmívá. Ve své vnitřní temné komoře jsem „viděl“ stále jen tmu. Něco v ní, ale bylo se mnou. Nemělo to tvar a nevydávalo to žádný zvuk, jenom trpělivě čekalo.

(na mě)

2/ Od tůně k jeskyni

Je dobré pochopit, že ve své podstatě, jsi v každé životní situaci vždy jen sám za sebe, přičemž je jedno proti čemu stojíš. Jen odhaduješ své možnosti. Každý máme své mentální váhy, kdy na jednu misku kladeš své přednosti, dovednosti, zkušenosti a dovažuješ vůlí, vizí a odvahou. Na druhé straně je pak hromada tak zvaných neúspěchů dovažovaná alibismem a strachem.

Už od útlého mládí se stromek tvého života dere za světlem. Jako vše živé kolem nás i my, máme přirozený sklon k růstu. Jak k tomu fyzickému, tak i k tomu mentálně-duchovnímu. Potenciál máme v sobě všichni a jeho plné využití, k dalšímu rozvoji naší osobnosti, je smyslem proč jsme tady i důvodem, proč se nám děje to, co se nám děje.

Marně pátrám v paměti, kdy a proč došlo k té změně, že tůň má dnes tak podivně temnou až děsivou barvu. Strach je příliš silné slovo, ale něco silnějšího, než je mé současné já mě donutí odsednout si od okraje dál. Pohled do temnoty totiž příliš láká k utonutí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zmar Magma.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.