Richard Bachman

STRÁŽCI ZÁKONA

Copyright © 1996 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Front jac ket art by Mark Ryden

Original English title: THE REGULATORS

Translation © Linda Bartošková, 1998

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-209-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-210-5 (mobi)

Se vzpomínkou na Jima Thompsona

a Sama Peckinpaha: Legendární stíny.

P O Z N Á M K A    V Y D A V A T E L E

Richard Bachman, který koncem roku 1985 zemřel na rakovinu, vydal pět románů. V roce 1994 se vdova hodlala odstěhovat do nového domu a při té příležitosti našla ve sklepě kartonovou krabici plnou rukopisů. Tyto romány a povídky se nacházely v různém stupni dokončení. Nejméně hotové byly ručně psané stenografické poznámky v zápisnících, které Bachman používal pro náčrtky zápletek. Nejúplnější podobu měl strojopis románu, který následuje. Byl sepnut gumičkami a uložen v krabici, jako by se ho Bachman chystal co nejdříve poslat vydavateli, když choroba znovu zaútočila.

Paní Bachmanová mi rukopis přinesla, abych se na něj podíval, a já zjistil, že se přinejmenším vyrovná předchozím Bachmanovým knihám. Provedl jsem několik drobných změn, většinou šlo o aktualizaci některých odkazů (například v první kapitole jsem nahradil Roba Lowa Ethanem Hawkem), ale jinak jsem ho nechal v podstatě tak, jak byl. Tento román vám nyní nabízím (se svolením vdovy po autorovi) jako vyvrcholení jedné podivné, ale nikoli nezajímavé kariéry.

Děkuji Claudii Eschelmanové (dříve Bachmanové), Bachmanovu žáku Douglasu Winterovi, Elaine Kosterové z New American Library a Carolyn Strombergové, která vydávala nejstarší Bachmanovy romány a potvrdila autentičnost tohoto díla.

Paní Bachmanová říká, že pokud ví, tak Bachman nikdy v Ohiu nebyl, „i když možná přes ně jednou nebo dvakrát letěl“. Netuší ani, kdy byl tento román napsán, má však podezření, že autor se mu věnoval po nocích. Richar Bachman trpěl chronickou nespavostí.

Charles Verrill

New York City

„Pane, za nás mluví olovo.“

S t e v e   M c Q u e e n

S E D M   S T A T E Č N Ý C H

Pohlednice, kterou poslal William Garin své sestře Audrey Wylerové:

K  A  P  I  T  O  L  A    1

Topolová ulice/15.58 hod./15. července 1996

Léto je tady.

Letos však nejen léto, ale přímo oslava a vtělení léta, sytě zelené dokonalé letní šílenství uprostřed července v centrálním Ohiu, bílé slunce září na nebi barvy příslovečných vyšisovaných levisek, z lesíka u Medvědí ulice na kopci se rozléhá křik dětí a z hřiště za lesíkem zase rány malých baseballových pálek, k tomu bzučí sekačky na trávu, hučí silná auta ze silnice číslo devatenáct, drnčí kolečkové brusle na betonových chodnících a hladkém makadamu Topolové ulice, vyřvávají rádia – zápas Clevelandských Indiánů (skvělý den, skvělý zápas) přehlušuje Tinu Turnerovou s jejím „Nutbush City Limits“, kde se zpívá „Povolená je tam nejvýš čtyřicítka a motorky maj’ zákaz vjezdu“ – a to všechno obklopuje jako slyšitelný krajkový lem uklidňující, hedvábné sykání postřikovačů na trávnících.

Léto v ohijském Wentworthu, páni, to je nádhera. Léto tady v Topolové ulici, která je rovná jako když střelí a táhne se středem toho bájného vyšisovaného amerického snu s vůní hotdogů ve vzduchu a několika papírovými obaly od rachejtlí povalujícími se tu a tam v kanále ještě z oslav 4. července. Je to horký červenec, perfektní, starý dobrý boží červencový nářez, o tom není pochyb, ale jestli chcete něco vědět, je to taky suchý červenec, skoro vůbec neprší, jen sprška z hadice občas nadzvedne zmuchlané papíry ve strouze. Dneska se to možná změní; občas od západu zahřmí a ti, kdo sledují televizní kanál s počasím (v Topolové ulici je spousta kabelových televizí, to si pište) vědí, že později je možno očekávat bouřky. Možná dokonce i tornádo, ale to je nepravděpodobné.

Zatím je to tady však samý meloun a kostky ledu a odpaly s falší; je léto, jak má být, a tady uprostřed Spojených států amerických to platí jako nikde jinde, život je takový, jak jste vždycky snili, s chevrolety zaparkovanými před domem a bifteky v lednici, kde čekají, až je večer na zahradě plácnete na rošt (A bude pak následovat jablkový koláč? Co myslíte?). Toto je země zelených trávníků a pečlivě udržovaných květinových záhonů; toto je Ohijské království, kde děti nosí čepice štítkem dozadu a vytahaná trika jim visí nad širokými šortkami a zřejmě všechny obrovské humpolácké sportovní boty mají nápis Nike.

V bloku domů v Topolové ulici, která spojuje Medvědí ulici na kopci s Hyacintovou ulicí pod kopcem, stojí jedenáct domů a jeden obchod. Obchod, který stojí na rohu Topolové a Hyacintové, je takový ten šikovný krámek, který najdete po celé Americe, dostanete tam své cigarety, časopis, oplatku za desetník (i když dneska většinou stojí dvacetník), soupravu k opékání (papírové tácky, plastové vidličky, brambůrky, zmrzlinu, kečup, hořčici, koření), své nanuky a široký výběr limonád vyrobených z nejlepších surovin na zemi. V E-Z Stopu (tak se krámek jmenuje) dostanete i Penthouse, ale musíte si říct prodavači; Ohijské království si hanbaté časopisy drží většinou pod pultem. A koukněte, je to naprosto v pořádku. Hlavní je, že víte, kam jít, když je potřebujete.

Dnes je tu nová prodavačka, pracuje tu teprve necelý týden, a zrovna teď, v 15.45, obsluhuje malého kluka s holkou. Holčička vypadá asi na jedenáct let a už je z ní začínající krasavice. Chlapci, což je očividně její bratr, je asi šest a (přinejmenším podle názoru prodavačky) je z něj začínající prvotřídní spratek.

„Já chci dvě tyčinky!“ vykřikuje bratr Spratek.

„Máme peníze jenom na jednu, když si oba dáme limonádu,“ říká mu pěkná sestřička s trpělivostí, kterou prodavačka obdivuje. Kdyby to byl její mladší brácha, byla by ve velkém pokušení nakopnout ho do zadnice tak důkladně, že by při školním představení mohl dostat roli Zvoníka od Matky Boží.

„Máma ti dnes ráno dala pět doláčů, já to viděl,“ doráží spratek. „Kde je ten zbytek, Marrrr-grito?“

„Neříkej mi tak, nesnáším to,“ říká dívka. Má dlouhé, medově zlaté vlasy, které prodavačce připadají naprosto úžasné. Nová prodavačka má vlasy krátké a výstřední, jednu půlku nabarvenou na oranžovo, druhou na zeleno. Byla přesvědčená, že práci nedostane, pokud si barvu nesmyje, jenomže ředitel hrozně nutně potřeboval někoho za pult od jedenácti do sedmi – takže měla štěstí a on smůlu. Nakonec na ní vymámil slib, že bude přes tu barevnou nádheru nosit šátek nebo baseballovou čepici, ale sliby jsou od toho, aby se porušovaly. Teď vidí, že pěkná sestřička hledí na její vlasy jako uhranutá.

„Margrito-Margrito-Margrito!“ kráká mladší bratr s onou nezlomnou zlomyslnou energií, kterou v sobě mají jenom mladší bratři.

„Jmenuji se ve skutečnosti Ellen,“ vysvětluje dívka jako člověk, který sděluje veliké tajemství. „Margaret je moje druhé jméno. Říká mi tak, protože ví, že to nesnáším.“

„Ráda tě poznávám, Ellen,“ říká prodavačka a začíná počítat dívčin nákup.

„Ráda tě poznávám, Marrrr-grito!“ pitvoří se usmrkaný bratr a křiví obličej do tak křečovitě odporného výrazu, až je to legrační. Nakrčí nos, šilhá očima. „Ráda tě poznávám, Margrito Briketo!“

Ellen si ho nevšímá. „Moc se mi líbí vaše vlasy.“

„Díky,“ usměje se nová prodavačka. „Nejsou tak pěkné jako tvoje, ale stačí to. Bude to dolar čtyřicet šest.“

Dívka bere z kapsy džínů maličkou peněženku z plastu. Je to ten typ, který se zmáčkne, aby se otevřel. Uvnitř jsou dvě zmačkané dolarové bankovky a pár desetníků.

„Zeptejte se Margrity Brikety, kam přišly ty zbylé tři doláče!“ vytrubuje spratek. Je to úplný veřejný rozhlas. „Koupila si za ně časopis s Eeeeethanem Hawwwwkem na obálce!“

Ellen si ho pořád nevšímá, ale začíná se trochu červenat. Když podává přes pult dva dolary, řekne: „Ještě jsem vás tu neviděla, že?“

„Asi ne – začala jsem tu teprve minulou středu. Chtěli někoho, kdo bude dělat od jedenácti do sedmi a zůstane i přes čas, když se chlápek z noční směny opozdí.“

„No, moc ráda vás poznávám. Já jsem Ellie Carverová. A tohle je můj mladší bratr Ralf.“

Ralf Carver vyplázne jazyk a zabzučí jako vosa chycená v sklenici od majonézy. To je ale zdvořilé zvířátko, pomyslí si mladá žena s dvojbarevnými vlasy.

„Já jsem Cynthia Smithová,“ podává přes pult dívce ruku. „Vždycky Cynthia a nikdy Cindy. Zapamatuješ si to?“

Dívka přikývne a usměje se. „A já jsem vždycky Ellie, nikdy Margaret.“

„Margrita Briketa!“ křičí Ralf vítězně, jak to umí jen šestiletý harant. Zvedne ruce do vzduchu a houpe boky do stran z čiré jedovaté radosti ze života. „Margrita Briketa miluje Eeeethana Hawwwka!“

Ellen se podívá na Cynthii pohledem, který je mnohem starší než ona, vyjadřuje unavenou rezignaci a říká Vidíte, co musím vydržet. Cynthia, která také měla mladšího bratra a přesně ví, co musí Ellie vydržet, se chce zasmát, ale podaří se jí udržet vážnou tvář. A to je dobře. Tato dívka je vězněm svého času a věku, stejně jako každý jiný, což znamená, že všechno bere velmi vážně. Ellie podá bratrovi plechovku pepsicoly. „Tyčinku si rozdělíme venku,“ říká.

„Potáhneš mě v Prďáku,“ říká Ralf, když míří ke dveřím a vycházejí do oslnivého obdélníku slunce, které se dere sklem dovnitř jako oheň. „Potáhneš mě v Prďáku celou cestu až domů.“

„To určitě,“ říká Ellie, ale když otvírá dveře, bratr Spratek se otočí a potměšile se podívá na Cynthii pohledem, který říká: Počkej a uvidíš, kdo vyhraje. Jen počkej a uvidíš. Pak vyjdou ven.

Je léto, ano, ale nejen léto; mluvíme o 15. červenci. Je přímo letní špička, a jsme v ohijském městečku, kde většina dětí chodí do prázdninové církevní školy a v rámci letního programu chodí do veřejné knihovny pravidelně předčítat, a kde jeden kluk prostě musí mít malé červené autíčko, které pojmenoval (z důvodů, které zná jen on) Prďák. Jedenáct domů a jeden obchůdek se tetelí v oslnivém červencovém středozápadním jasu, dvaatřicet ve stínu, pětatřicet na slunci, je takové horko, že vzduch nad chodníkem se tetelí jako nad otevřeným spalovačem odpadků.

Blok domů směřuje od severu k jihu, domy s lichými čísly jsou na losangeleské straně ulice, domy se sudými čísly na newyorské straně. Nahoře, na západním rohu Topolové a Medvědí ulice, stojí dům číslo dvě stě padesát jedna. Brad Josephson je venku, zalévá hadicí záhony u cestičky. Je mu čtyřicet šest, má nádhernou čokoládovou kůži a dlouze svažité břicho. Ellie Carverová si myslí, že vypadá jako Bill Cosby… aspoň trochu. Brad a Belinda Josephsonovi jsou jediní černoši v bloku a blok je sakra hrdý na to, že je má. Vypadají přesně tak, jak lidé z ohijského předměstí mají rádi, když černoši vypadají, a proto je všechno v pořádku, a lidé je rádi vídají. Jsou to příjemní lidé. Všichni mají Josephsonovy rádi.

Cary Ripton, který každé pondělí odpoledne doručuje wentworthského Spotřebitele, objede na kole roh a hodí Bradovi svinuté noviny. Brad je obratně chytí rukou, ve které nedrží hadici. Nikdy se ani nepohne. Jenom natáhne ruku a hopla, už je má.

„Skvělý postřeh, pane Josephsone!“ volá Cary a šlape do pedálů z kopce s plátěným pytlem s novinami na boku. Na sobě má příliš velké triko Orlando Magic s Shaqovým číslem 32.

„Jo, ještě to mám v ruce,“ říká Brad a strká si hadici pod paži, aby si mohl otevřít týdenní katalog a podívat se, co je na přední stránce. Jistěže to budou pořád stejné krámy – soukromé výprodeje a místní trháky – ale stejně se chce podívat. Nejspíš je to v lidské povaze, říká si. Na druhé straně ulice, v čísle dvě stě padesát, sedí na zápraží Johnny Marinville, hraje na kytaru a zpívá. Jednu z těch hloupějších lidových odrhovaček, ale Marinville hraje dobře, a i když si ho nikdo nikdy nesplete s Marvinem Gayem (nebo Perrym Comoem, když na to přijde), dokáže udržet melodii a zůstat v tónině. Brada to vždycky mírně uráželo; člověk, který je dobrý v jedné věci, by se s tím měl spokojit a zbytek nechat plavat, říká si Brad.

Cary Ripton, čtrnáct let, ostříhaný na ježka, je náhradníkem v družstvu wentworthské americké ligy (Sokoli, momentální skóre 14:4 s tím, že dva zápasy ještě zbývají odehrát), hodí dalšího Spotřebitele na verandu čísla dvě stě čtyřicet devět, k Sodersonovým. Josephsonovi jsou v Topolové ulici Ti Černoši; Sodersonovi, Gary a Marielle, jsou v Topolové ulici Ti Bohémové. Na škále veřejného mínění jsou Sodersonovi každý na úplně opačném konci. Gary je v podstatě domácký typ a sousedé ho mají rádi, přestože je skoro pořád trochu líznutý. Zato Marielle… no, jak prohlásila Páj Carverová: „Pro ženy jako Marielle je jedno slovo; rýmuje se s jiným výrazem pro kočku.“

Cary hodí perfektním obloučkem od boku, Spotřebitel bouchne o dveře Sodersonových a přistane rovnou na rohožce, ale nikdo nevyjde, aby ho sebral; Marielle se uvnitř sprchuje (toho dne už podruhé; nesnáší, když je takové dusné počasí jako dnes) a Gary je vzadu, nepřítomně nakládá palivo do zahradního grilu, až do něj nacpe tolik uhlí, že by upekl bizona. Na sobě má zástěru s nápisem LÍBAT KUCHAŘE DOVOLENO. Na opékání bifteků je ještě brzo, ale připravit se můžete vždycky. Uprostřed zahrádky Sodersonových je piknikový stůl stíněný slunečníkem a na něm stojí Garyho přenosný bar: láhev oliv, láhev džinu a láhev vermutu. Láhev vermutu není ještě otevřená. Před ní stojí veliká sklenka na martini. Gary konečně skončí se zakládáním paliva, přejde ke stolu a spolkne to, co zbylo ve skleničce. Na martini si velmi potrpí a má sklony líznout se do čtyř hodin odpoledne skoro každý den, pokud nemusí učit. Dnešek není výjimkou.

„Dobrá,“ říká Gary, „vyřízeno.“ Potom se pustí do přípravy dalšího Sodersonova martini. Postupuje tak, že za á naplní svou sklenku na martini do tří čtvrtin bombajským ginem, za bé do něj vhodí Amatiho olivu a za cé ťukne pro štěstí okrajem skleničky o neotevřenou láhev vermutu.

Ochutná; zavře oči; znovu ochutná. Jeho oči, už zarudlé, se otvírají. Usmívá se. „Ano, dámy a pánové!“ povídá do tetelícího se vzduchu na zahradě. „Máme tu vítěze!“

Nad vším tím letním halasem – děti, sekačky na trávu, silná auta, postřikovače trávníku, brouci ve vyprahlé trávě v zahradě – Gary slabě slyší spisovatelovu kytaru hrající sladkou a lehkou melodii. Gary se rychle chytí, tancuje kolem kulatého stínu slunečníku se skleničkou v ruce a zpívá: „Tak mě líbej a směj se… Říkej, že na mě počkáš… Objímej mě, jako by to mělo navěky být…“

Dobrá melodie, pamatuje si ji z dob, kdy Reedovic dvojčata bydlící ob dům byla ještě dávno na houbách. Na okamžik ho zaskočí, jak ten čas letí, tvrdě a neúprosně. Prosviští vám kolem uší jako kulka. Znovu si pořádně lokne martini a uvažuje, co má dělat, když už má gril připravený ke startu. Kromě jiných zvuků slyší i sprchu v poschodí a pomyslí na nahou Marielle – tu mrchu non plus ultra, jenomže s udržovanou postavou. Pomyslí na to, jak si mydlí prsa, možná si krouživým pohybem špiček prstů laská bradavky, aby ztuhly. Samozřejmě nic takového nedělá, sakra, ale takovým představám prostě neuniknete, pokud neuděláte něco, čím byste je zahnali. Rozhodne se, že bude svatým Jiřím dvacátého století; místo aby draka zabil, ošuká ho. Postaví skleničku martini na piknikový stůl a vydá se k domu.

Ach ano, je léto, léto, léto létovaté, a žít v Topolové ulici je snadné.

Cary Ripton zkontroluje ve zpětném zrcátku provoz, nic nevidí, a tak zabočí východně přes ulici ke Carverovým. S panem Marinvillem se neobtěžuje, protože pan Marinville mu začátkem prázdnin dal pět dolarů za to, aby mu Spotřebitele nedoručoval. „Prosím tě, Cary,“ řekl a díval se vážně a naléhavě. „Já nemůžu číst o tom, že otevírají další sámošku nebo pořádají dýchánek ve smíšeném zboží. Zabije mě to, jestli to budu číst.“ Cary pana Marinvilla nechápe ani v nejmenším, ale je to docela milý člověk a pět babek je pět babek.

Paní Carverová otevírá dveře v čísle dvě stě čtyřicet osm Topolové ulice a zamává, když jí Cary obloučkem hodí Spotřebitele. Hmátne po něm, nadobro se mine a zasměje se. Cary se směje s ní. Nemá postřeh Brada Josephsona ani jeho grif, ale je pěkná a je s ní legrace. Její manžel je před domem, na sobě má župan a sandály a myje auto. Koutkem oka zahlédne Caryho, otočí se, namíří ukazovák. Cary okamžitě taky namíří ukazovák a oba předstírají, že po sobě střílejí. Takto se pan Carver klopotně, leč hrdinně snaží být vtipný, a Cary to respektuje. David Carver pracuje u pošty a Cary počítá, že má nejspíš dovolenou. Chlapec si přísahá jednu věc: jestli bude muset jednou jako dospělý chodit do práce od devíti do pěti (ví, že takové věci některé lidi postihnou, jako cukrovka nebo ledvinová kolika), pak nikdy nebude trávit dovolenou před barákem s houbou na auto v ruce.

Stejně žádné auto nebudu mít, myslí si. Budu mít motorku. Ale žádnou japonskou. Pořádného Harley-Davidsona, jakého si pan Marinville schovává v garáži. Americkou ocel.

Znovu se podívá do zpětného zrcátka a na Medvědí ulici za Josepshonovými zahlédne cosi jasně červeného – vypadá to na dodávku zaparkovanou těsně za jihozápadním rohem křižovatky – a potom obratně mrskne časopisem přes ulici, tentokrát k číslu dvě stě čtyřicet sedm, k Wylerovým.

Ze všech obydlených domů v ulici to jen u Wylerových (číslo dvě stě čtyřicet dva, kde kdysi bydleli Hobartovi, je prázdné) vypadá poněkud omšele – je to malý domek ve stylu ranče, který by snesl nový nátěr a na příjezdové cestičce nový asfalt. Na trávníku šepotá postřikovač, ale na trávě jsou přesto znát následky horkého, suchého počasí, jak to na jiných trávnících v ulici (dokonce včetně trávníku u prázdného domu Hobartových) vidět není. Jsou v něm zažloutlá místa, zatím malá, ale rozšiřují se.

Ona neví, že málo zalévá, pomyslí si Cary a sáhne do plátěné tašky pro další smotaný Spotřebitel. Možná tak ještě její manžel, ale –

Najednou si uvědomí, že paní Wylerová (Cary se domnívá, že vdovám se pořád říká paní) stojí za dveřmi se síťkou proti hmyzu, a cosi ho na ní, i když vidí sotva víc než siluetu, hrozně poleká. Chvilku se na kole motá, a když hodí smotané noviny, jeho obvykle přesná muška je ta tam. Spotřebitel přistane na jednom keři, který stojí vedle schodů. Cary má na sebe kvůli tomu vztek, hrozný, je to jako v hloupé komedii, kde doručovatel vždycky hodí Polnici na střechu nebo do růží – ha ha, doručovatelé neumějí mířit, to je k popukání – a jindy (nebo u jiného domu) by se možná vrátil, aby chybu napravil… možná by noviny dokonce osobně vložil té dámě do ruky, usmál se a kývl a popřál hezký den. Dnes však ne. Něco se mu tady nelíbí. Něco na tom, jak stojí mezi dveřmi, ramena svěšená a ruce volně spuštěné, jako dětská hračka, které vytáhli baterie. A to asi není všechno. Nevidí ji pořádně, aby měl jistotu, ale má dojem, že paní Wylerová je do pasu nahá, že stojí na chodbě před hlavním vchodem jenom v kalhotkách. Stojí tam a hledí na něj.

Jestli je to tak, vůbec mu to nepřipadá sexy. Spíš ho to vyděsí.

Kluk, který stojí vedle ní, je její synovec, a ten malý hajzlík je taky strašidelný. Seth Garland nebo Garin či jak se jmenuje. Nikdy nemluví, ani když ho přímo oslovíte – hele, jak se máš, líbí se ti tu, myslíš, že Indiáni znovu vyhrají sérii – jen na vás kouká těma svýma očima barvy bláta. Dívá se na vás stejně, jako se teď na něj dívá paní Wylerová, a přitom je na Caryho obvykle milá. Jako když pavouk říká mouše, račte vstoupit do mého budoáru, přesně tak to vypadá. Manžel jí loni umřel (zrovna ve stejné době, kdy Hobartovým nastaly potíže a odstěhovali se, vzpomene si Cary) a lidé říkají, že to nebyla nehoda. Lidé říkají, že Herb Wyler, který sbíral známky a kdysi dal Carymu starou vzduchovku, spáchal sebevraždu.

Na zádech mu naskočí husí kůže – za tak horkého dne dvojnásob děsivá – Cary letmo pohlédne do zpětného zrcátka a maže na druhou stranu ulice. Červená dodávka pořád stojí na rohu Medvědí a Topolové (nějaké lepší fáro, pomyslí si chlapec) a tentokrát ulicí jede ještě další auto, modrá acura, kterou Cary okamžitě poznává. Je to pan Jackson, druhý učitel, co tu bydlí. Neučí však na střední škole; pan Jackson je vlastně profesor Jackson, nebo snad profesorův asistent Jackson. Učí na Ohijské státní, ať žijou Ohijčané. Jacksonovi bydlí v čísle dvě stě čtyřicet čtyři, nad Hobartovými. Je to nejhezčí dům v bloku, prostorný a s podkrovím, s vysokým živým plotem na té straně, kde se pozemek svažuje, a s vysokým cedrovým laťovým plotem na opačné straně, směrem k domu, kde bydlí starý veterinář.

„Ahoj, Cary!“ volá Petr Jackson a zastavuje vedle něj. Má na sobě ošoupané džíny a tričko s velkým žlutým usměvavým obličejíkem. PŘEJI PĚKNÝ DEN! říká Pan Usměvavý. „Jak to jde, ty zlý hochu?“

„Skvěle, pane Jacksone,“ usmívá se Cary. Napadne ho, že ještě dodá: Akorát mám dojem, že paní Wylerová tamhle stojí ve dveřích a nemá tričko, ale neudělá to. „Všechno je naprosto v pohodě.“

„Už jsi hrál v nějakém zápase?“

„Zatím jenom ve dvou, ale to nevadí. Minule jsem měl pár směn a dneska večer jich nejspíš taky pár dostanu. Ve víc ani nedoufám. Ale Frankie Albertini je poslední rok v Legii, víte.“ Natáhne ruku se Spotřebitelem.

„Správně,“ říká Petr a bere si noviny. „A příští rok je řada na monsieuru Cary Riptonovi, aby zavyl na čáře.“

Kluk se zasměje, celý rozrušený představou, jak stojí na čáře v dresu Legie a vyje jako vlkodlak. „Zase letos učíte v letní škole?“

„Jo. Dva semináře. Historické hry od Shakespeara, k tomu James Dickey a Nová Jižní gotika. Připadá ti něco z toho zajímavé?“

„Myslím, že to zvládnu.“

Petr vážně přikývne. „Zvládni a nikdy nebudeš muset chodit do letní školy, ty zlý hochu.“ Poklepe na usměvavý obličejík na tričku. „S červnem nám trochu uvolnili předpisy ohledně oblékání, ale letní škola je stejně hrozná nuda. Jako vždycky.“ Hodí srolovaný Spotřebitel na sedadlo a zařadí acuře rychlost. „Ať nedostaneš úpal, když se tak honíš na kole s těmi novinami.“

„Ale né. Stejně bude za chvíli pršet, řekl bych. Pořád slyším z dálky hřmění.“

„Taky to říkali v – pozor!“

Kolem prolétla veliká chlupatá střela pronásledující červený kotouč. Cary nahnul kolo k autu pana Jacksona, a tak ho Hannibalův ocas jen ometl, když se německý ovčák hnal za talířkem.

„Ten by si měl dávat pozor na úpal,“ poznamená Cary.

„Možná máš pravdu,“ říká Petr a pomalu odjíždí.

Cary se dívá, jak Hannibal u chodníku na opačné straně ulice chytá talířek a vrací se s ním v hubě. Má kolem krku uvázanou apartní pentli a vypadá, že se chechtá psovským úsměvem.

„Přines, Hannibale!“ volá Jim Reed a jeho bratr Dave, dvojče, se přidá: „No tak, Hannibale! Nebuď labuť! Přines! Sem!“

Hannibal stojí před číslem dvě stě čtyřicet šest, naproti domu Wylerových, s talířkem v hubě a pomalu mává oháňkou sem a tam. Zdá se, že se směje ještě víc.

Dvojčata Reedovic bydlí v čísle dvě stě čtyřicet pět, vedle paní Wylerové. Stojí na okraji svého trávníku (jeden má tmavé vlasy, druhý světlé, oba jsou vysocí a hezcí, mají trička s krátkým rukávem a stejné kraťasy značky Eddie Bauer), hledí přes ulici na Hannibala. Za nimi stojí pár dívek. Jedna je Susi Gellerová odvedle. Sice pěkná, ale není, víte kabam. Ta druhá, zrzka s dlouhýma gymnastickýma nohama, to je jiná káva. Její obrázek by mohl být ve slovníku vedle výrazu kabam. Cary ji nezná, ale rád by ji znal, rád by věděl, o čem asi tak sní a fantazíruje, jaké si dělá naděje a plány. Zvlášť ty fantazie by ho zajímaly. V tomto životě to nebude. Je to už zralá kočka. Co nevidět jí bude sedmnáct.

„No ták, milánku!“ přemlouvá psa Jim Reed a pak se otočí ke svému tmavovlasému sourozenci. „Tentokrát pro něj půjdeš ty.“

„V žádném případě, bude celý poslintaný,“ brání se Dave Reed. „Hannibale, buď hodný pejsek a přines to sem!“

Hannibal stojí na chodníku před doktorovým domem a pořád se zubí. Kdepak, říká určitě; je to vidět na tom úsměvu a královsky poklidném máchání oháňkou. Kdepak, máte sice holky a kraťasy Eddieho Bauera, ale já mám váš talířek a celý ho psovsky poslintám, a podle mého názoru jsem tím pádem největší kabrňák v okolí.

Cary sáhne do kapsy a vytáhne sáček slunečnicových semínek – zjistil, že když člověk musí ohřívat lavičku, slunečnicová semínka pomůžou ukrátit nudu. Stal se z něj přímo odborník na louskání v zubech a vybírání chutného vnitřku, přičemž dokázal zároveň plivat na popraskaný beton kulometnou rychlostí zkušeného hráče.

„Nechte to na mně,“ křikne na Reedovic dvojčata a doufá, že na tu zrzavou krásku udělá dojem neohroženým zkrocením neposlušného zvířete, i když ví, že je to hloupý sen hodný kluka, který má za sebou sotva tak prvák na střední škole, ale když ona vypadá tak nádherně v těch svých bílých šortkách s manžetou, ach Pane Bože všemohoucí, ale kdypak trocha fantazie uškodila nějakému klukovi?

Spustí sáček se slunečnicovými semínky do výšky psa a zašustí celofánem. Hannibal okamžitě přijde, červený talířek pořád zdobí jeho úsměv. Cary si nasype do dlaně pár semínek. „Dobrota, Hannibale,“ říká. „To je dobrota. Slunečnicový semínka, ty milujou psi na celém světě. Ochutnej. Určitě nepohrdneš.“

Hannibal ještě chvíli semínka studuje, nos se mu jemně chvěje, potom upustí talířek na zem a vyluxuje Carymu dlaň. Chlapec se bleskově shýbne, popadne talířek (na okrajích je trochu oslintaný) a hodí ho Jimu Reedovi. Talířek dokonale plachtí a Jim ho může chytit, aniž musí udělat krok. A ach Bože, ach Ježíši, ta zrzka mu tleská, poskakuje vedle Susi Gellerové, kozičky (sice malé, ale milé) se jí trochu pod tričkem natřásají. Ach děkuju ti, Bože, mockrát ti děkuju, teď máme v paměťové bance spoustu paliva pro všechny výstřely nejmíň na týden.

Cary stále s úsměvem, nevěda, že zemře jako panic a náhradník, hodí Spotřebitele na zápraží domu Toma Billingsleye (zezadu je slyšet bzukot doktorovy sekačky na trávu) a znovu přejede na druhou stranu ulice k Reedovic domu. Dave hodí talířek Susi Gellerové a pak si vezme Spotřebitele, jejž mu Cary strčí.

„Díky, žes nám podal ten talířek,“ říká Dave.

„To nic.“ Kývne směrem k zrzce. „Kdo je to?“

Dave se zasměje, ale celkem laskavě. „Nestarej se, hochu. To tě nemusí zajímat.“

Cary přemýšlí, jestli nemá trochu vyzvídat, ale pak se rozhodne, že lepší bude toho nechat, dokud je v plusu – nakonec ten talířek získal a ona mu zatleskala, a při pohledu, jak poskakuje v tom minitričku, by ztvrdla i převařená nudle. To je na tak horké letní odpoledne určitě až dost.

Nahoře za nimi, na kopci, se rozjíždí červená dodávka, pomalu zahýbá kolem rohu.

„Jdeš dnes večer na zápas?“ ptá se Cary Dava Reeda. „Hrajeme s Columbus Rebels. Mělo by to být dobrý.“

„Budeš hrát?“

„Měl bych dostat pár směn v poli a nejmíň jednou pálku.“

„Takže nejspíš nebudeš,“ říká Dave a zahýká smíchy, až sebou Cary škubne. Pomyslí si, že Reedovic dvojčata vypadají v tričkách jako mladí bohové, ale když otevřou pusu, jsou to pěkní ďábli.

Cary pohlédne k domu na rohu Topolové a Hyacintové, stojí naproti obchodu. Poslední dům vlevo, jako ve stejnojmenném hororovém filmu. Na příjezdové cestičce nestojí auto, ale to nic neznamená; mohlo by být v garáži.

„Je doma?“ zeptá se Dava a kývne směrem k číslu dvě stě čtyřicet.

„Nevím,“ říká Jim a přichází blíž. „Ale člověk to nemá šanci poznat, co? To je na něm to hrozný. Z padesáti procent nechává to svoje pitomý auto v garáži a procpe se křovím na Hyacintovou. Nejspíš pak jede autobusem, bůhví kam.“

„Bojíš se ho?“ ptá se Dave Caryho. Neutahuje si z něj přímo, ale má k tomu blízko.

„Sakra, to ne,“ říká Cary chladnokrevně, dívá se na zrzku a uvažuje, jaký by to byl pocit, mít takové baleníčko v náručí, štíhlou a pružnou, třeba by mrskla jazýčkem, zatímco by se mu tiskla k mistříčkovi. V tomto životě to nebude, kámo, pomyslí si znovu.

Ledabyle na zrzku mávne, navenek naprosto lhostejně, ale uvnitř celý strne blahem, když mu dívka odpoví, a pak zamíří šikmo přes ulici k číslu dvě stě čtyřicet. Doručí Spotřebitele na verandu svou obvyklou tvrdou přihrávkou, a potom – jestli ten pomatený bývalý policajt nevyletí ze dveří s pěnou u úst a vzteklým zfetovaným pohledem, možná i s pistolí nebo mačetou v ruce – zajede si Cary naproti do E-Z Stopu na limonádu, aby oslavil úspěšné dokončení trasy: od Anderson Avenue na Columbus Broad, z Columbus Broad na Medvědí ulici, z Medvědí na Topolovou. Potom domů převléct se do dresu a hurá do baseballových válek.

Nejdřív ale musí mít za sebou číslo dvě stě čtyřicet, domov bývalého policajta, kterého údajně vyrazili z práce za to, že zmlátil pár nevinných kluků z North Side, jelikož si myslel, že znásilnili malou holku, a ti kluci umřeli. Cary nemá ponětí, jestli je na té historce něco pravdy – v novinách o tom určitě nikdy nic nečetl – ale viděl tomu bývalému policajtovi oči a v nich něco, co Cary v jiných očích ještě neviděl, jakousi prázdnotu, která vás nutí odvrátit pohled, jakmile to jde, aniž byste vypadali jako srabi.

Červená dodávka na kopci – pokud to vůbec je dodávka, protože je tak načinčaná a zakázkově vylepšená, že se to ani nedá poznat – zabočí na Topolovou. Začíná nabírat rychlost. Motor rytmicky, hedvábně šepotá. A co je propána ta chromovaná věc na střeše?

Johnny Marinville přestane hrát na kytaru a dívá se, jak dodávka šustí kolem. Nevidí dovnitř, protože okna mají polarizované sklo, ale ta věc na střeše vypadá jako chromovaný radarový talíř, ať mě čert, jestli ne. Copak se v Topolové ulici usadila CIA? Johnny vidí, jak Brad Josephson stojí na trávníku, v jedné ruce pořád drží hadici a v druhé Spotřebitele. Brad také zírá na pomalu projíždějící dodávku (je to vůbec dodávka? Je?) a tváří se užasle a zmateně zároveň.

Ostré sluneční paprsky se odrážejí od jasně červeného laku a chromu pod tmavými okny, paprsky tak ostré, až sebou Johnny škubne.

V domě vedle Johnnyho pořád ještě David Carver umývá auto. Je celý nadšený, to se mu musí nechat; pokryl svůj chevy mydlinkami až po stěrače.

Červená dodávka projíždí kolem něj, tiše hučí a blýská se.

Na druhé straně ulice Reedovic dvojčata a jejich kamarádky přeruší hru s talířkem a dívají se na pomalou dodávku. Mládež tvoří obdélník; uprostřed sedí Hannibal, vesele funí s jazykem vyplazeným a čeká na další příležitost, kdy bude moci ukrást talířek.

Události získávají spád, i když v Topolové ulici si to ještě nikdo neuvědomuje.

V dálce zarachotí hrom.

Cary Ripton si ve zpětném zrcátku dodávky sotva všimne, nevěnuje pozornost ani jasně žlutému náklaďáku Ryder, který zahýbá vlevo z Hyacintové na Topolovou, a Cary zajíždí k E-Z Stopu, kde děti Carverovy pořád stojí u červeného auta Prďák a dohadují se, jestli má sestra táhnout Ralfa do kopce nebo ne. Ralf souhlasil, že půjde pěšky a nikomu neřekne o časopisu s Ethanem Hawkem na obálce, ale jenom pokud mu jeho drahá sestřička Margrita Briketa dá celou tyčinku a nejen půlku.

Děti přeruší hádku, protože si všimnou bílé páry syčící z chladiče ryderu jako dračí dech, ale Cary Ripton nevěnuje problémům náklaďáku žádnou pozornost. Soustředí se na jednu jedinou věc: doručit pomatenému bývalému policajtovi Spotřebitele a vyváznout nezraněn. Bývalý policista se jmenuje Collier Entragian a je to jediný člověk v ulici, který má na trávníku ceduli VSTUP ZAKÁZÁN. Sice malou, sice diskrétní, ale má ji.

Jestli zabil nějaké kluky, jak to, že není ve vězení? uvažuje Cary nikoli poprvé. Dojde k závěru, že ho to nezajímá. Setrvalý pobyt bývalého policisty na svobodě není za tohoto parného odpoledne nejdůležitější; přežít je nejdůležitější.

Cary je natolik zaměstnán svými myšlenkami, že není divu, že si nevšímá ryderu, kterému tryská z chladiče pára, ani dvou dětí, které na chvilku přerušily svá komplikovaná vyjednávání ohledně časopisu a tyčinky 3 mušketýři, ani červeného auta či dodávky, která sjíždí z kopce. Soustředí se na to, aby se nestal další obětí šíleného poldy, a v tom je veliká ironie, protože osud se k němu ve skutečnosti blíží zezadu.

Jedno okno dodávky se začíná spouštět.

Ven vykoukne hlaveň brokovnice. Má zvláštní barvu, není úplně stříbrná, ani šedá. Dvojité ústí vypadá jako černý symbol pro nekonečno.

Kdesi v dálce za oslňujícím nebem znovu zarachotí hrom.

Z columbuské Depeše, vydání z 31. července 1994:

K  A  P  I  T  O  L  A    2

1

Steve Ames viděl tu střelbu díky dvěma dětem, které se hádaly nad červeným autíčkem před obchodem. Holčička vypadala, že je na chlapečka vážně nakrknutá, a Steve měl asi vteřinu dojem, že do něj už už pořádně strčí… takže by chlapeček přeletěl autíčko a přistál přímo před náklaďákem. Kdyby Steve uprostřed Ohia přejel malého spratka v tričku s Bartem Simpsonem, znamenalo by to dokonalou tečku za beztak všivým dnem.

Když kus od nich zastavoval – lepší mít jistotu než pak litovat – všiml si, že pozornost dětí upoutala pára tryskající z jeho chladiče. Za nimi jela ulicí červená dodávka, asi nejčervenější dodávka, jakou Steve v životě viděl. Jenomže to nebyl ten lak, co ho upoutalo. Upoutala ho lesklá chromová věc na střeše. Vypadala jako futuristický radarový talíř. Kýval se v krátkém oblouku sem a tam, jak to radary dělají.

Na opačném konci ulice jel na kole nějaký kluk. Dodávka zajížděla k němu, jako by řidič (nebo kdosi uvnitř) chtěl s cyklistou mluvit. Kluk netušil, že za ním dodávka jede; zrovna vytáhl z pytle zavěšeném u boku jedny srolované noviny a rozmachoval se, aby je hodil.

Steve bez přemýšlení zhasl motor ryderu. Už neslyšel rovnoměrný sykot chladiče, už neviděl děti stojící u červeného autíčka, už nemyslel na to, co řekne, až zavolá číslo 800, které vám u firmy Ryder dávají pro případ, že budete mít potíže s motorem. Jednou nebo dvakrát v životě zažil drobné záblesky předtuchy – náznaky, vnuknutí – ale teď to nebyl jen záblesk, teď ho to přímo sevřelo: jistota, že se něco stane. A nebude to nic, nad čím by člověk mohl jásat.

Neviděl dvojité ústí vystrčené z bočního okénka dodávky, na to se nacházel ve špatném úhlu, ale uslyšel, jak brokovnice štěkla kebem!, a okamžitě věděl, oč jde. Vyrostl v Texasu a střelbu si nikdy nespletl s bouřkou.

Kluk vyletěl ze sedla, ramena zkroucená, nohy pokrčené, čepice mu uletěla z hlavy. Záda trička byla na cucky a Steve viděl víc, než chtěl – červenou krev a černé, roztrhané maso. Ruka s novinami se ocitla u ucha a složené noviny padly za něj do suché strouhy a kluk dopadl na trávník domku na rohu jako neohrabaná loutka bez kostí.

Dodávka se zastavila uprostřed ulice těsně před křižovatkou Topolové s Hyacintovou, motor předl.

Steve Ames seděl za volantem pronajatého náklaďáku, bradu spadlou, zatímco okénko zasazené na pravé straně dodávky se začalo spouštět jako okénko cadillacu nebo lincolnu s elektrickým ovládáním.

To jsem nevěděl, že už se takové vyrábějí, pomyslel si, a potom: Co je to vlastně za dodávku?

Uvědomil si, že z obchodu kdosi vyšel – dívka v krátkém modrém pracovním plášti, jaký obvykle nosí prodavačky. Zvedla ruku k čelu, aby si zastínila oči před sluncem. Viděl tu mladou ženu, ale tělo mladého doručovatele mu zmizelo z dohledu, protože před ním stála dodávka. Uvědomil si, že z okénka, které se právě spustilo, vykouklo dvojité ústí brokovnice.

A v neposlední řadě si uvědomil, že u červeného autíčka stojí dvě děti – na volném prostranství, naprosto nechráněné – a dívají se směrem, odkud zazněly první výstřely.

2

Německý ovčák Hannibal viděl jednu jedinou věc: srolované noviny, které vypadly Carymu Riptonovi z ruky, když ho výstřel z brokovnice vyrazil ze sedla bicyklu a zbavil života. Hannibal s veselým štěkotem vyrazil.

„Hannibale, ne!“ zařval Jim Reed. Netušil, co se děje (nevyrostl v Texasu a spletl si první výstřel brokovnice s duněním hromu, ne však proto, že zněl jako hrom, ale protože Jima Reeda by ve snu nenapadlo, co to doopravdy je, rozhodně ne za letního odpoledne v Topolové ulici), ale nelíbilo se mu to. Aniž přemýšlel, co dělá – nebo proč to dělá – hodil plastovým talířkem nad chodník směrem k obchodu, aby upoutal Hannibala a odvrátil ho z původního směru. Léčka nezabrala. Hannibal talířek ignoroval a uháněl pořád dál, soustředěný na srolovaný Spotřebitel, který viděl těsně před stojící červenou dodávkou.

3

Cynthia Smithová také poznala zvuk výstřelu, když nějaký slyšela – její otec, pastor, chodil na střelnici s pohyblivými terči každou sobotu, když byla malá, a často ji na takové výpravy bral s sebou.

Tentokrát ale nikdo nezakřičel Táhnout.

Odložila knížku, kterou četla, obešla pult a vyběhla na práh obchodu. Oslňující zář ji udeřila do očí, a tak Cynthia zvedla ruku, aby si je zastínila.

Uviděla uprostřed ulice stát dodávku s motorem jedoucím na volnoběh, uviděla, jak zezadu vyklouzla brokovnice, uviděla, jak se brokovnice zaměřuje na Carverovy děti. Ty vypadaly zmateně, ale nijak vyděšeně.

Pane Bože, blesklo jí hlavou. Pane Bože, on chce ty děti zastřelit.

Na okamžik zůstala jako přimrazená. Mozek poroučel nohám, aby se pohnuly, ale nic se nedělo.

Běž! Běž! BĚŽ! zakřičela na sebe a tím prolomila led, který jí obalil nervy. Vrhla se vpřed na nohou, které jí připadaly spíš jako kůly, skoro upadla ze tří betonových schodů, a vrhla se k dětem. Dvojité ústí brokovnice vypadalo obrovské a bezedné, a Cynthia Smithová viděla, že je pozdě. Ten první okamžik, kdy nebyla schopna pohybu, byl osudový. Podařilo se jí dosáhnout jenom toho, že až ten chlap vzadu v dodávce zmáčkne spoušť, zabije kromě dvou nevinných dětí také jednu jedenadvacetiletou přespolní holku.

4

David Carver hodil houbu do vědra s mýdlovou vodou postaveného vedle pravého předního kola caprice a vyšel po cestičce k ulici, aby se podíval, co se to děje. Ve vedlejším domě napravo od něj dělal Johnny Marinville totéž. Kytaru držel za krk. Brad Josephson na druhé straně šel taky po trávníku k ulici, hadici nechal za sebou crčet na trávu. V jedné ruce pořád držel časopis Spotřebitel.

„To byl výfuk?“ zeptal se Johnny. Nemyslel si to však. Dávno, ještě před dobami Kocourka Očka, kdy se ještě považoval za „seriózního spisovatele“ (což je fráze stejně pichlavá jako „opravdu dobrá kurva“, aspoň jak tomu on rozumí), vydal se Johnny na jednu pekelnou cestu do Vietnamu za sběrem materiálu a teď měl dojem, že zvuk, který právě slyšel, se spíš podobá těm, jaké slyšel během Tetské ofenzivy. Takové zabíjely lidi.

David zavrtěl hlavou a obrátil ruce dlaněmi vzhůru, aby naznačil, že opravdu neví. U béžovozeleného domu ve stylu ranče za ním se rozletěly síťové dveře a po chodníku se rozběhly bosé nohy. Byla to Páj, měla na sobě džíny a nakřivo zapnutou halenku. Vlasy se jí lepily k hlavě jako mokrá přilbice. Pořád voněla sprchou.

„To byl výfuk? Pane Bože, Dave, znělo to jako –“

„Jako výstřel z pušky,“ řekl Johnny a neochotně dodal: „Docela bych se vsadil.“

Kirsten Carverová – pro přátele Kirstie a pro manžela Páj, a to z důvodů, které znal nejspíš jenom on – se podívala dolů z kopce. Do tváře se jí vkradl výraz hrůzy, který jí rozšířil nejen oči, ale snad celý obličej. David sledoval její pohled. Uviděl stojící dodávku s běžícím motorem a uviděl hlaveň brokovnice vyčnívající z pravého zadního okna.

„Ellie! Ralfe!“ zakřičela Páj. Byl to pronikavý výkřik, který se nesl daleko, a Gary Soderson za domem se zastavil a zaposlouchal se, sklenku martini v půli cesty k ústům. „Ach Bože, Ellie a Ralf!“

Páj se tryskem rozběhla z kopce k dodávce.

„Kirsten, ne, nedělej to!“ zaječel Brad Josephson. Rozběhl se za ní, doběhl na ulici zároveň s ní a zamířil šikmo, aby ji uprostřed chytil nebo ji mezi Jacksonovými a Gellerovými předběhl. Utíkal překvapivě lehce na tak statného muže, ale stačilo mu deset kroků, aby viděl, že ji nechytí.

David Carver se také rozběhl za svou ženou, břicho mu poskakovalo nad směšně malými plavkami, sandály mlaskaly na chodníku a vydávaly zvuky jako kapslové pistole. Jeho stín za ním běžel ulicí, dlouhý a hubenější, než jaký David Carver, zaměstnanec poštovní služby, v životě kdy byl.

5

Je po mně, pomyslela si Cynthia, vrhla se na koleno zezadu mezi děti a natáhla ruce, aby je objala kolem ramen a strhla k sobě. To by mělo stačit. Je po mně, je po mně, je totálně po mně. A přesto nemohla odtrhnout oči od dvojitého ústí brokovnice, děr tak černých, tak podobných lhostejným očím.

U žlutého náklaďáku se otevřely dveře na místě spolujezdce a Cynthia uviděla hubeného muže v džínách a jakémsi rockovém tričku, chlapíka se šedivějícími vlasy po ramena a drsnou tváří.

„Hoďte je sem, paní!“ zaječel. „Rychle, rychle!“

Přistrčila děti k náklaďáku, i když věděla, že je už pozdě. A potom, zatímco se pořád snažila připravit se na úder broků nebo projektilu (jestli se člověk na takový strašlivý zásah může připravit), puška trčící ze zadního okénka dodávky se odklonila a zamířila vpřed podél boku červené dodávky. Vypálila a horkým dnem to zahřmělo, jako když se kamenným korytem valí kulečníková koule. Cynthia zahlédla, jak z ústí hlavně vyšlehl plamen. Reedovic pes, který se už už vrhal na pohozené noviny, najednou odletěl napravo a veškerá ladnost pohybu ho opustila, stejně jako opustila Caryho Riptona.

„Hannibale!“ zakřičeli Jim a Dave jednohlasně. Cynthii připomněli Doublemint Twins.

Přistrčila děti Carverovy k otevřeným dveřím náklaďáku tak prudce, že bratříček Spratek upadl. Okamžitě se rozbulil. Dívka – vždycky Ellie, nikdy Margaret, vzpomněla si Cynthia – se ohlédla s výrazem takového úžasu, až srdce usedalo. Potom ten muž s dlouhými vlasy chytil dívku za paži a už ji táhl do kabiny. „Na zem, holka, na zem!“ křikl na ni a pak se vyklonil ven, aby chytil řvoucího chlapečka. Klakson náklaďáku Ryder krátce houkl; řidič se zahákl do volantu jednou nohou v tenisce, aby nevypadl po hlavě ven. Cynthia odkopla červené autíčko stranou, popadla usmrkance za pásek kraťasů a zvedla ho k čekajícím pažím řidiče. Zdola z ulice slyšela muže a ženu, kteří stále blíž křičeli jména dětí. Máma a táta, domyslela si, a nejspíš budou zastřeleni na ulici jako ten pes a kluk s novinami, jestli nedají pozor.

„Nasedněte si!“ zařval na ni řidič. Cynthii nemusel pobízet dvakrát; vyškrábala se do přecpané kabiny náklaďáku.

6

Gary Soderson rozhodně (i když ne tak docela jistě) obešel dům, v ruce sklenku martini. Ozvala se druhá hlasitá rána a Gary se přistihl, že přemýšlí o tom, jestli nevybuchl zahradní plynový gril Gellerových. Uviděl Marinvilla, který v osmdesátých letech zbohatl psaním dětských knih o neuvěřitelné postavičce jménem Kocourek Očko; Marinville stál uprostřed ulice, stínil si oči a díval se z kopce dolů.

„Co se děje, bratře?“ zeptal se Gary a připojil se k němu.

„Myslím, že někdo v té dodávce tamhle právě zabil Caryho Riptona a potom zastřelil Reedovic psa,“ řekl Johnny Marinville podivně bezvýrazným hlasem.

„Cože? Proč by to někdo dělal?“

„Nemám tušení.“

Cary uviděl nějaké lidi – Carverovy, tím si byl skoro jist – jak běží ulicí k obchodu, v těsném závěsu za nimi dupal afroamerický džentlmen, což mohl být jedině Brad Josephson.

Marinville se k němu otočil čelem. „Máme tu pořádný průser. Volám poldy. Zatím vám radím, abyste se zdekoval z ulice. Okamžitě.“

Marinville odběhl po chodníku k domu. Gary si nevšímal jeho rady a zůstal tam, kde byl, se sklenkou v ruce, a díval se na dodávku stojící uprostřed ulice před Entragianovým domem, a najednou si přál (a na něj to bylo neobyčejně zvláštní přání), aby nebyl tolik opilý.

7

Dveře domku číslo dvě stě čtyřicet v Topolové ulici se rozletěly a Collie Entragian vyběhl ven přesně tak, jak se Cary Ripton bál, že to jednoho dne udělá: s pistolí v ruce. Jinak však vypadal celkem normálně – žádná pěna kolem úst, žádné zarudlé, vypoulené oči. Byl to vysoký muž, nejmíň sto devadesát, břicho už mu začínalo trochu povolovat, ale ramena měl široká a svalnatá jako fotbalový obránce. Měl na sobě khaki kalhoty a byl bez košile. Na levé straně tváře měl holicí pěnu a přes rameno ručník. Pistole v ruce byla osmatřicítka a klidně to mohla být služební pistole, kterou si Cary tak často představoval, když do domu na rohu doručoval Spotřebitele.

Collie hleděl na mrtvého chlapce ležícího tváří k zemi na jeho trávníku, s šaty vlhnoucími od postřikovače (a novinami, rozsypanými z pytle, které se už proměňovaly v promáčenou šedou hmotu), a potom se podíval na dodávku. Zvedl pistoli, levou rukou sevřel pravé zápěstí. Ve chvíli, kdy to udělal, se dodávka rozjela. Stejně skoro vystřelil, ale nakonec to neudělal. Musel být opatrný. V Columbusu byli jistí lidé, někteří velmi mocní, kteří by s radostí slyšeli, že Collier Entragian vystřelil z pistole na ulici wentworthského předměstí… ze zbraně, kterou měl vlastně podle zákona odevzdat.

To není žádná omluva a ty to víš, pomyslel si a otočil se zároveň s rozjetou dodávkou. Střílej! Vystřel z té pitomé pistole!

Ale neudělal to, a když dodávka zahnula vlevo na Hyacintovou, všiml si, že nemá vzadu poznávací značku… a co ta stříbrná věc na střeše? Co to panebože bylo?

Po druhé straně ulice běželi tryskem Carverovi k parkovišti u E-Z Stopu. Za nimi Josephson. Černý muž pohlédl vlevo a uviděl, že červená dodávka zmizela – že právě zajela za stromy, které kryly část Hyacintové ulice, položenou východně od Topolové – pak se sklonil, ruce opřel o kolena a lapal po dechu.

Collie přešel ulici, zastrčil hlaveň osmatřicítky zase za opasek a položil ruku Josephsonovi na rameno. „Není vám něco, člověče?“

Brad k němu zvedl hlavu a namáhavě se usmál. Obličej měl zbrocený potem. „Snad ne,“ řekl.

Collie přešel ke žlutému náklaďáku z půjčovny a cestou si všiml červeného autíčka. Vedle něj ležely dvě neotevřené limonády. Vedle zadního kola náklaďáku ležela tyčinka 3 mušketýři. Kdosi na ni šlápl a rozmáčkl ji.

Zezadu se ozval křik. Otočil se a uviděl Reedovic dvojčata; chlapci pod letním opálením velmi zbledli, protože se dívali přes svého psa na chlapce, který ležel jako hadr na trávníku. Kluk se světlými vlasy – Jim, pomyslel si – se rozbrečel. Druhý o krok couvl, zašklebil se, pak se předklonil a pozvracel si bosé nohy.

Paní Carverová s hlasitým pláčem vytáhla syna ven z náklaďáku. Chlapec, který také řval na plné obrátky, ji chytil kolem krku a přimáčkl se k ní jako klíště.

„Šššš,“ tišila ho žena v džínách a nakřivo zapnuté halence. „Šššš, miláčku, už je to pryč. Ten zlý pán odjel.“

David Carver vzal svou dceru z náruče muže ležícího nakřivo přes sedadlo a objal ji.

„Tat-ti, budu celá od mýdla!“ bránila se dívka.

Carver ji políbil na čelo mezi oči. „To nevadí. Není ti něco, Ellie?“

„Ne,“ odpověděla. „Co se stalo?“

Snažila se podívat na ulici, ale otec jí zakryl oči.

Collie přešel k ženě s malým chlapcem. „Nestalo se mu nic, paní Carverová?“

Podívala se na něj, jako by ho nepoznávala, a potom se soustředila znovu na řvoucího kluka, jednou rukou mu čechrala vlasy a očima ho div nehltala. „Ne, myslím, že ne,“ řekla. „Nestalo se ti něco, Ralfíku? Co?“

Kluk se zhluboka, zajíkavě nadechl a zahulákal: „Margrita mě měla vytáhnout do kopce! Tak jsme se domluvili!“

Ten malý hovňous byl podle Collieho v pořádku. Otočil se znovu k místu zločinu, všiml si, že tam v rostoucí kaluži krve leží pes, a všiml si, že světlovlasý Reedovic kluk se opatrně blíží k tělu nešťastného doručovatele.

„Zpátky!“ křikl Collie ostře.

Jim Reed se k němu otočil. „Ale co když pořád žije?“

„A co? Máš trochu živé vody, kterou bys ho uzdravil? Ne? Tak se drž zpátky!“

Chlapec udělal krok směrem k bratrovi, ale trhl sebou. „Pane Bože, Dave, podívej se na svoje nohy,“ řekl, pak se odvrátil a také zvracel.

Collie Entragian měl najednou pocit, že se rázem ocitl zpátky v práci, o které si myslel, že jí nadobro zanechal loni v říjnu, kdy ho kvůli pozitivnímu drogovému testu vyrazili z policejního oddělení v Columbusu. Kokain a heroin. Dobrý vtip, protože v životě ani jednu drogu nebral.

Za prvé: chránit občany. Za druhé: pomoci raněným. Za třetí: zajistit místo činu. Za čtvrté…

Nu, se čtvrtým bodem si bude dělat starosti, až se postará o první, druhý a třetí.

Z náklaďáku vyklouzla ta nová prodavačka z E-Z Stopu – hubená dívka s dvojbarevnými vlasy, což uráželo Collieho zrak – a narovnala si modrý plášť, pořádně vytažený. Za ní následoval řidič náklaďku. „Vy jste policajt?“ zeptal se Collieho.

„Ano.“ Bylo to lehčí než něco vysvětlovat. Carverovi samozřejmě věděli svoje, ale teď měli plno práce s dětmi, a Brad Josephson byl pořád za ním, skloněný nad koleny a ztěžka popadající dech. „Lidi, běžte hned do obchodu. Všichni. Brade? Hoši?“ Při posledním slově zvýšil trochu hlas, aby Reedovi věděli, že myslí je.

„Ne, radši se vrátím domů,“ řekl Brad. Narovnal se, pohlédl přes ulici na Caryho tělo, pak se podíval znovu na Collieho. Tvářil se omluvně, ale odhodlaně. Aspoň že mohl znovu normálně dýchat; Collie už chvíli přemýšlel, co si pamatuje z lekcí první pomoci. „Je tam Belinda a…“

„Ano, ale bylo by pro vás lepší, kdybyste šel do toho obchodu, pane Josephsone, aspoň prozatím. Pro případ, že by se ta dodávka vrátila.“

„Proč by to dělala?“ zeptal se David Carver. Pořád držel holčičku v náručí a hleděl na Collieho přes temeno její hlavy.

Collie pokrčil rameny. „Nevím. Hlavně nevím, co tu vůbec dělala. Lepší je mít jistotu. Běžte dovnitř, lidi.“

„Máte u nás nějaké pověření?“ zeptal se Brad. Jeho hlas, i když nebyl přímo odbojný, naznačoval, že Brad ví, že Collie nic takového nemá. Collie si založil paže na holé hrudi. Deprese, která na něj padla ve chvíli, kdy ho vyhodili od policie, začala v posledních několika týdnech trochu ustupovat, ale teď cítil, jak mu znovu hrozí. Po chvíli zavrtěl hlavou. Ne. Nemá žádné pověření. Momentálně ne.

„Tak půjdu domů za ženou. Bez urážky, pane.“

Collie se musel pousmát, když uslyšel v tónu toho muže opatrnou důstojnost. Ty nenaštvi mě a já nenaštvu tebe. „Nic se nestalo.“

Dvojčata na sebe nejistě pohlédla, potom na Collieho.

Viděl, co chtějí, a vzdychl. „Dobře. Ale běžte s panem Josephsonem. A až se dostanete domů, běžte i se svými kamarádkami dovnitř. Jasné?“

Světlovlasý chlapec přikývl.

„Jime – jsi přece Jim, že?“

Světlovlasý chlapec přikývl a sebevědomě si otřel zarudlé oči.

„Máte doma mámu? Nebo tátu?“

„Mámu,“ řekl. „Táta je pořád v práci.“

„Tak jo, kluci. Utíkejte. Honem. Vy taky, Brade.“

„Udělám, co budu moct,“ řekl Brad, „ale myslím, že svou dávku joggingu jsem si pro dnešek vybral.“

Všichni tři se vydali do kopce po západní straně ulice, kde stály domy s lichými čísly.

„Já bych taky ráda vzala děti domů, pane Entragiane,“ ozvala se Kirsten Carverová.

Vzdychl a přikývl. Jistě, ať si je sakra vezme, kam chce. Klidně třeba na Aljašku. Zatoužil po cigaretě, ale nechal krabičku doma. Podařilo se mu přestat skoro deset let předtím, než mu ti parchanti ve městě nejdřív ukázali dveře a pak ho z nich vyrazili. Vrátil se ke starému zlozvyku rychlostí, ze které šel strach. A teď se mu chtělo kouřit, protože byl nervózní. Nejen rozčilený kvůli mrtvému klukovi na jeho trávníku, což by bylo pochopitelné, ale nervózní. Nervózní jako šestinedělka, jak říkávala jeho matka. Ale proč?

Protože je na ulici příliš mnoho lidí, řekl si, proto.

Ale opravdu? A co to přesně znamená?

Nevěděl.

Co je to s tebou? Už jsi moc dlouho bez práce? Vyskakuješ při každém šustnutí? Tohle ti leží v hlavě, hochu?

Ne. Ta stříbrná věc na střeše dodávky. Ta mi leží v hlavě, hochu.

Ale? Opravdu?

No, možná ne tak úplně… ale pro začátek to bude stačit. Třeba jako záminka. Konečně tušení je tušení, ať už svým předtuchám věříte a hrajete si na ně, nebo ne. On na ně vždy věřil a taková prkotina jako vyhazov z práce očividně neměla vliv na moc, jakou nad ním měly.

David Carver postavil dceru na nohy a vzal od manželky uřvaného synka. „Já tě potáhnu na autíčku,“ řekl chlapci. „Celou cestu až k domu. Co ty na to?“

„Margrita Briketa miluje Ethana Hawka,“ vychrlil na něj synek.

„Opravdu? No, možná ano, ale neměl bys jí tak říkat.“ David mluvil nepřítomným tónem člověka, který svému dítěti – aspoň jednomu z nich – všechno odpustí. A jeho manželka se dívala na kluka očima člověka, který vidí světce nebo malého proroka. Jenom Collie Entragian viděl v očích holčičky tupou bolest, když se konečně uklidněný bratr ocitl v autíčku. Collie musel přemýšlet o jiných věcech, o spoustě jiných věcí, ale ten pohled byl prostě příliš výmluvný a příliš smutný, než aby si ho nevšiml. Jo, jo.

Pohlédl z Ellie Carverové na dívku s bláznivými vlasy a postaršího hipíka v náklaďáku z půjčovny. „Myslíte, že aspoň vy byste mohli jít dovnitř, dokud nepřijede policie?“ zeptal se.

„Hele, jasně,“ řekla dívka. Unaveně se na něj dívala. „Jste policajt, že?“

Carverovi už odcházeli, Ralf seděl se zkříženýma nohama v autíčku, ale pořád ještě byli dost blízko, aby ho mohli zaslechnout… a kromě toho, k čemu se to chystal? Že bude lhát? Jakmile se jednou vydáš touhle cestou, řekl si, možná skončíš v ulici Vygumovaných pošuků jako Elvis, a já coby bývalý polda se sbírkou odznaků ve sklepě a párem rezervních, zapíchnutých v peněžence pro dobrou míru. Řekni jim, že jsi soukromý detektiv, i když ses nikdy nenamáhal zažádat si o licenci. Za deset patnáct let budeš pořád kecat a upachtěně se snažit držet krok jako ženská, které je přes třicet, ale pořád nosí minisukně a chodí bez podprsenky ve snaze přesvědčit lidi (kterým je to stejně fuk), že její gymnaziální mládí ještě neodešlo v dál.

„Býval jsem,“ řekl. Prodavačka přikývla. Chlap s dlouhými vlasy se na něj zvědavě, ale celkem s respektem díval. „S těmi dětmi to byla skvělá práce,“ dodal; díval se na ni, ale mluvil k oběma.

Cynthia o tom chvíli uvažovala, ale pak zavrtěla hlavou. „To ten pes,“ řekla a vydala se k obchodu. Collie a postarší hipík ji následovali. „Ten chlap v dodávce – ten s tou brokovnicí – chtěl střílet na děti.“ Otočila se k vlasatci. „Viděl jste to? Souhlasíte?“

Přikývl. „Nikdo nemohl udělat nic, co by ho zastavilo.“ Mluvil s přízvukem, který byl příliš melodický, než aby byl ryze jižanský. Nejspíš Texas, pomyslel si Collie. Texas nebo Oklahoma. „Pak ho upoutal ten pes – co jiného? –, a tak vystřelil na něj.“

„Přesně tak,“ řekla Cynthia. „Kdyby se tu neobjevil ten pes… no… asi bychom byli po smrti jako on.“ Kývla směrem ke Carymu Riptonovi, který ležel mrtvý a stále víc mokrý na trávníku u Collieho. Pak je dívka odvedla do E-Z Stopu.

Z knihy Televizní filmy, vydané Stephenem H. Scheuerem, Bantam Books:

K  A  P  I  T  O  L  A    3

1

Topolová ulice/15.58 hod./15. července 1996

vilku poté, co Collie, Cynthia a dlouhovlasý chlápek z ryderu vejdou do obchodu, zastavuje na jihozápadním rohu Topolové a Hyacintové, naproti E-Z Stopu, dodávka. Má stříbřitě modrou metalízu a tmavá polarizovaná okna. Na střeše nemá žádné chromované zařízení, ale boky má futuristicky rozšířené a zaoblené, takže vypadá spíš jako průzkumné vozidlo ze sci-fi filmu než jako dodávka. Pneumatiky jsou úplně bez vzorku, hladké a holé jako povrch čerstvě umyté tabule. Hluboko ve tmě za kouřovými skly rytmicky blikají tlumená barevná světýlka, jako kontrolky na řídicí desce.

Hrom rachotí, blíží se a je stále hlasitější. Jasné letní nebe začíná temnět; na západě se kupí mraky, fialovočerné a hrozivé. Sahají po červencovém slunci a zakrývají ho. Teplota okamžitě klesá.

Modrá dodávka tiše hučí. Na druhém konci ulice, na kopci, zastavuje na jihovýchodním rohu Medvědí a Topolové ulice jiná dodávka – tentokrát ostře žlutá jako umělý banán. Zastavuje a také tiše hučí.

Poprvé pořádně třeskne hrom a oslnivě se zableskne. Blesk na okamžik zazáří v Hannibalově skelném pravém oku, až oko zasvítí jako lihová lampa.

2

Gary Soderson stál pořád na ulici, když k němu došla manželka. „Co tu sakra děláš?“ zeptala se. „Vypadáš, jako bys byl v transu nebo co.“

„Tys to neslyšela?“

„Co jako?“ zeptala se dopáleně. „Byla jsem ve sprše, co jsem tam mohla slyšet?“ Gary byl s touto dámou ženatý už devět let a věděl, že Marielle je dopálená neustále. „Reedovic kluci si hážou talířkem, ty jsem slyšela. Pak štěkal ten jejich pitomý pes. Hřmělo. Co ještě mám slyšet? Mistry pěvce norimberské?“

Ukázal do ulice, nejdřív na psa (aspoň už si na Hannibala nebude muset stěžovat), potom na zhroucenou postavu na trávníku u domu číslo dvě stě čtyřicet. „Nevím to jistě, ale myslím, že někdo zastřelil kluka, co roznáší Spotřebitele.“

Pohlédla směrem, kterým ukazoval jeho prst, přimhouřila oči a zastínila si je rukou, i když slunce už zmizelo za mraky (Garymu připadalo, že teplota klesla nejmíň o pět stupňů). Po chodníku se k nim trmácel Brad Josephson. Petr Jackson stál před svým domem a zvědavě se díval z kopce dolů. Stejně jako Tom Billingsley, veterinář, kterému lidé většinou říkali starý doktor. Rodina Carverova zrovna přecházela ulici u obchodu na stranu, na které měli dům, holčička šla vedle matky a držela ji za ruku. Dave Carver (Garymu připadal v těch plavkách jako vařený humr – přesněji řečeno namydlený vařený humr) táhl svého synka v malém červeném autíčku. Chlapec, který seděl po turecku a rozhlížel se vznešeně a pohrdavě jako paša, připadal Garymu vždycky jako jasný vítěz měření blbometrem.

„Hej, Dave!“ zavolal Petr Jackson. „Co se děje?“

Než mohl Carver odpovědět, strčila Marielle hranou dlaně Garyho do ramene, až zbytek martini vyšplíchl ze sklenky na staré rozedrané tenisky. Žádná velká škoda. Mohl by dokonce prokázat svým játrům laskavost a dát si večer pohov.

„Jsi hluchý, Gary, nebo jenom hloupý?“ vyzvídalo světlo jeho života.

„Možná obojí,“ odpověděl a pomyslel si, že jestli se někdy rozhodne, že pořádně vystřízliví, nejspíš se bude muset nejdřív rozvést. Nebo jí aspoň přeříznout hlasivky. „Cos říkala?“

„Ptala jsem se, proč by proboha někdo střílel doručovatele novin?“

„Možná to byl někdo, kdo minulý týden nedostal zvláštní přílohu,“ řekl Gary. Třaskavě zahřmělo – pořád ještě na západ od nich, ale bouře se blížila. Blesk projel kupami mračen jako harpuna.

3

Johnny Marinville, který kdysi získal státní literární cenu za román o sexuální posedlosti nazvaný Rozkoš a který teď psal dětské knížky o kočičím soukromém detektivovi jménem Kocourek Očko, stál u svého telefonu v obývacím pokoji, hleděl dolů a bál se. Cosi se tu dělo. Snažil se nepropadat tomu paranoidnímu pocitu, ale určitě se něco dělo.

„Možná,“ řekl potichu.

No jasně. Možná. Ale ten telefon –

Vešel totiž dovnitř, opřel kytaru do rohu a vytočil číslo 911. Nastala neobvykle dlouhá pomlka, tak dlouhá, že už se chystal přerušit spojení (jaké spojení, ha ha?) a zkusit to znovu, když tu se v telefonu ozval jakoby dětský hlas. Ten hlas, zpěvavý a zároveň dutý, Johnnyho překvapil a strašně vylekal – ani se nepokoušel namlouvat si, že ten děs byl jenom reflexivní úlek.

„Malinkatý Puclíček,“ vyzpěvoval hlas. „Kousl mámin cecíček. Nezlobinkej, netrucuj, vždyť ten cecík je jen tvůj.“

Pak to cvaklo a následovalo hučení prázdné linky. Johnny se zamračil a vytočil číslo znovu. Opět nastala dlouhá odmlka, pak to cvaklo, a nakonec se ozval zvuk, který Johnny poznával: dýchání otevřenými ústy. Nejspíš nějaké děcko s rýmou. Na tom nezáleželo. Vadilo mu, že telefonní linky se někde v sousedství překřížily, a teď místo aby se dovolal k policajtům –

„Kdo je tam?“ zeptal se ostře.

Žádná odpověď. Jenom to dýchání. A opravdu znělo povědomě? To bylo přece směšné, ne? Jak by proboha mohlo být dýchání v telefonu povědomé? Samozřejmě nemohlo, ale stejně –

„Hele, nevím, kdo tam je, ale zavěste, sakra,“ řekl Johnny. „Musím volat policii.“

Dech se zarazil, utichl. Johnny už sahal po knoflíku, kterým se přerušuje spojení, když se hlas ozval znovu. Tentokrát posměvačně. O tom nebylo pochyb. „Puclíček malinký, strčil ho do maminky. Nezlobinkej, netrucuj, však ona ví, že je tvůj.“ Potom hlas promluvil, nevzrušeně a hrozivě: „Už sem nevolej, blázne stará. Tek!“

Další cvaknutí a telefon oněměl, a tentokrát nebylo slyšet žádné hučení prázdné linky. Tentokrát bylo prostě ticho.

Johnny udeřil do tlačítka, aby přerušil spojení, a lehce tlačítkem ukazovákem zacvakal. Nic se nestalo. Linka zůstala hluchá. Zaduněl hrom, pořád ještě od západu, ale už mnohem blíž, a Johnny sebou leknutím trhl.

Spustil sluchátko do vidlice a odešel do kuchyně, při tom si všiml, jak rychle mizí světlo z nebe a připomněl si, že musí zavřít nahoře okna, jestli začne pršet… až začne pršet, soudě podle toho, jak nebe vypadalo.

Tady měl telefon na zdi u kuchyňského stolu, kde mu stačilo rozvalit se v židli a popadnout sluchátko, kdyby náhodou někdo zavolal, zrovna když jí. Ne že by mu volaly zástupy lidí; občas bývalá manželka, to bylo vše. Mladí v New Yorku měli dost rozumu, aby nechávali svou mašinu na peníze na pokoji.

Zvedl sluchátko, zaposlouchal se a dostalo se mu další porce ticha. Žádný tón, žádné praskání elektřiny ve chvíli, kdy za kuchyňským oknem modře projel blesk, žádné tú-tú-tú oznamující, že linka je obsazena. Prostě nic. Přesto ještě jednou zkusil 911, ale neslyšel ani pípání tlačítek při vyťukávání čísla. Zavěsil a zahleděl se na telefon v šeřící se kuchyni. „Malinkatý Puclíček,“ zamumlal a najednou se přehnaně oklepal, že by to vypadalo až teatrálně, kdyby nebyl sám: ramena mu prudce zaškubala. Ošklivá říkanka, takovou v životě neslyšel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strážci zákona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.