Kocúr Krištof

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

Katherine Applegateová

Kocúr Krištof – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre Jakea

Dr. Sanderson:

„Poriadne sa zamyslite, Dowd. Spoznali ste niekoho niekedy niekde, kto sa volal Harvey?

Nikdy ste nepoznali nikoho s týmto menom?“

Elwood P. Dowd:

„Nie, nie, ani jedného, pán doktor. Možno preto som si v to odjakživa robil také veľké nádeje.“

– Mary Chasová, Harvey (1944)

PRVÁ ČASŤ

Dvere sú na to, aby sa otvorili

– JAMA JE NA TO, ABY SA VYKOPALA:

KNIHA PRVÝCH DEFINÍCIÍ,

napísala Ruth Kraussová

a ilustroval Maurice Sendak

1

Na surfujúcom kocúrovi som si všimol niekoľko čudných vecí.

Prvá zvláštnosť: Bol to surfujúci kocúr.

Druhá zvláštnosť: Mal oblečené tričko s nápisom MAČKY SÚ MAFOŠI, PSY SÚ LEN SLINTOŠI.

Tretia zvláštnosť: Držal zavretý dáždnik, akoby sa bál, že sa ošpliecha. No keď sa nad tým zamyslíte, surfer sa predsa nebojí, že sa zamočí.

Štvrtá zvláštnosť: Zdalo sa, že nikto iný ho nevidí.

Kocúr zachytil dobrú vlnu a hladko sa na nej niesol. No len čo sa priblížil k brehu, urobil chybu a otvoril dáždnik. Závan vetra ho trhnutím vyniesol k oblohe. Keby bol o niekoľko sekúnd rýchlejší, zrazil by sa s čajkou.

No zdalo sa, že ani čajka ho nezbadala.

Kocúr nado mnou letel ako chlpatý balón. Pozrel som sa nad seba. On sa pozrel pod seba. Zamával mi.

Mal čierno-bielu srsť ako tučniak. Vyzeralo to, akoby sa nahodil do chlpatého fraku.

Zároveň sa mi zdal veľmi povedomý.

„Krištof,“ šepol som.

Poobzeral som sa. Videl som staviteľov pieskových hradov, hádzačov lietajúcich tanierov a lovcov krabov. No nezbadal som, že by sa niekto díval na kocúra surfera, ktorý sa vznášal na oblohe s otvoreným dáždnikom.

Silno som zažmúril oči a narátal som do desať. Pomaly.

Desať sekúnd sa mi zdalo dostatočne dlho na to, aby som prestal blázniť.

Trochu sa mi točila hlava. No to sa mi občas stáva, keď som hladný. Od raňajok som nejedol.

Otvoril som oči a od úľavy som si vzdychol. Kocúr bol preč. Obloha bola nekonečná a prázdna.

Šup. Niekoľko centimetrov od mojich chodidiel sa do piesku zabodol dáždnik ako obrovská šípka.

Bol z červeného a žltého plastu, a bol ozdobený obrázkami maličkých vysmiatych myší. Na rúčke bolo voskovkou tlačenými písmenami napísané TENTO PARAZÓL PATRÍ KRIŠTOFOVI.

Znova som zavrel oči. Narátal som do desať. Otvoril som oči a dáždnik – či parazól, či čo to bolo – medzičasom zmizol. Presne ako kocúr.

Bol koniec júna, príjemne a teplo, no ja som sa triasol.

Cítil som sa, akoby som mal čochvíľa skočiť z mostíka do hlbokej vody v bazéne.

Vtedy je človek na ceste niekam inam. No ešte tam nie je. A zároveň vie, že už niet cesty späť.

2

Veci sa majú takto: Nie som chalan, ktorý by mal neviditeľných kamarátov.

Vážne. Na jeseň idem do piatej triedy. V mojom veku nie je dobré mať povesť blázna.

Mám rád fakty. Vždy to tak bolo. Pravdivé veci. Dva plus dva je štyri. Ružičkový kel chutí ako špinavé ponožky po telesnej. Takéto skutočné fakty.

Dobre, to druhé je možno len môj názor. A navyše som nikdy nejedol špinavú ponožku po telesnej, takže sa môžem mýliť.

Fakty sú dôležité pre vedcov, a keď vyrastiem, presne to chcem byť. Mojimi najobľúbenejšími sú fakty o prírode. Najmä tie, pri ktorých ľudia vravia: To nemôže byť pravda.

Napríklad fakt, že gepard beží rýchlosťou stodvadsať kilometrov za hodinu.

Alebo fakt, že šváb prežije bez hlavy viac ako dva týždne.

Alebo fakt, že keď sa ropušník tŕnistohlavý vystraší a nahnevá, z kútikov očí vystrekne na nepriateľa krv.

Chcem skúmať zvieratá. Neviem však, ktorý druh. Mám veľmi rád netopiere. Mám rád aj gepardy a mačky a psy a hady a potkany a lamantíny. Takže mám na výber.

Mám rád aj dinosaury, no tie už vymreli. Chvíľu sme sa s mojou kamarátkou Marisol chceli stať paleontológmi, aby sme hľadali dinosaurie fosílie. Zvykla zahrabávať kuracie kosti zo zvyškov večere vo svojom pieskovisku, aby sme si to mohli nacvičiť.

Toto leto sme s Marisol začali podnikať a chodíme na prechádzky so psami našich klientov. Naša firma sa volá Vezmi Bodríka von. Niekedy, keď sa prechádzame so psami, vymieňame si poznatky o prírode. Včera mi povedala, že jeden netopier zožerie za hodinu tisícdvesto komárov.

Fakty sú oveľa lepšie ako príbehy. Príbeh si nemôžete obzrieť. Nemôžete ho chytiť do ruky a zmerať ho.

Ani lamantína nemôžete chytiť do ruky. No to neprekáža. Ak sa však na príbehy pozrieme zblízka, zistíme, že nie sú nič iné ako klamstvá. A nemám rád, keď mi klamú.

Nikdy som nebol na vymýšľanie a predstieranie. Keď som bol dieťa, neobliekal som sa za Batmana, nerozprával som sa s plyšovými hračkami ani som sa nebál, že mám pod posteľou strašidlá...

Rodičia mi hovoria, že v škôlke som, každému hrdo tvrdil, že som prezident zemegule. No to trvalo len pár dní.

Jasné, mal som obdobie s Krištofom. No veľa detí má vymysleného, neviditeľného kamaráta.

Raz ma rodičia zobrali do obchodného centra, aby som videl veľkonočného zajaca. Stáli sme na umelej tráve vedľa obrovského plastového vajca v ozrutnom umelom košíku. Keď som sa dostal na rad, aby som sa odfotil so zajacom, stačil mi jeden pohľad na jeho labu a strhol som mu ju.

Vnútri bola ruka dospelého muža. Na prstenníku mal obrúčku a na prstoch trsy blonďavých chlpov.

„Tento chlap nie je zajac!“ vykríkol som. Malé dievčatko sa rozrumázgalo.

Manažér obchodného centra nás požiadal, aby sme odišli. Nedostal som košík s čokoládovými vajíčkami, ktoré tam rozdávali, ani fotku s falošným zajacom.

To bolo prvý raz, čo som si uvedomil, že ľudia nechcú vždy počuť pravdu.

3

Po nehode s veľkonočným zajacom si moji rodičia začali robiť starosti.

Okrem mojich dvoch dní prezidentovania zemeguli sa zdalo, že nemám veľkú fantáziu. Mysleli si, že som možno príliš dospelácky. Príliš vážny.

Ocko dumal, či mi nemal čítať viac rozprávok.

Mama uvažovala, či nespravila chybu, keď mi dovolila pozerať toľko prírodopisných relácií, kde sa zvieratá navzájom požierali.

Poprosili o radu starú mamu. Chceli vedieť, či sa na svoj vek nesprávam príliš dospelo.

Povedala im, že si nemajú robiť starosti.

Povedala im, že bez ohľadu na to, ako dospelo pôsobím, rozhodne z toho v puberte vyrastiem.

4

Niekoľko hodín po tom, ako som na pláži zazrel Krištofa, znova sa zjavil.

Tentoraz bez surfu. Bez dáždnika.

A bez tela.

No napriek tomu som vedel, že tam bol.

Bolo asi šesť hodín večer. S mojou sestrou Robin sme v obývačke nášho bytu hrali cerealbal. Cerealbal je skvelý trik, ak ste hladní, no do raňajok nemáte čo jesť. Túto hru sme vymysleli, keď sa naše žalúdky dohovárali škvŕkaním. Fíha, dal by som si kúsok salámovej pizze, zaškvŕkal môj žalúdok. A potom zaškvrčal jej: Hej, alebo možno syrový keks s arašidovým maslom.

Robin má veľmi rada syrové keksy.

Cerealbal je ľahký. Potrebujete len niekoľko drobných cereálií alebo kúsok chleba natrhaný na kúsky. M&M’s by boli skvelé, ak nemáte nablízku mamu, ktorá by vám zakázala jesť cukor. No ak nie je tesne po Halloweene, pravdepodobne doma žiadne nemáte.

V mojej rodine okamžite zmiznú.

Najprv si vyberiete cieľ, na ktorý budete hádzať. Miska alebo pohár sú výborné. Nepoužívajte smetný kôš. Lebo tam by mohli byť baktérie. Niekedy používam Robininu šiltovku. Hoci aj tá je pravdepodobne dosť nechutná.

Na päťročné dievča sa Robin strašne potí.

Hrá sa to tak, že hodíte jeden kúsok cereálie a usilujete sa trafiť do vybratého cieľa. Pravidlo je také, že ho nesmiete zjesť, kým sa netrafíte. Musíte sa preto uistiť, že je váš cieľ dostatočne ďaleko, inak svoje zásoby zjete príliš rýchlo.

Trik spočíva v tom, že ak vám dlho trvá trafiť do vybraného cieľa, zabudnete na to, že ste hladní. Aspoň na chvíľu.

Ja rád používam vanilkové krúžky a Robin zasa škoricové štvorčeky. No keď je kredenc prázdny, nemôžeme si vyberať. To niekedy vraví naša mama.

Ak vám dôjdu cereálie, no stále vám v bruchu vyhrávajú muzikanti, môžete žuť žuvačku, aby ste sa rozptýlili. Keď si ju nalepíte za ucho, môžete ju použiť opakovane. Aj keď stratí chuť, vaše zuby sa prinajmenšom trochu precvičia.

Krištof sa ukázal – alebo sa aspoň zdalo, že sa ukázal –, keď som sa do Robininej šiltovky usiloval trafiť ockovým celozrnným obdĺžničkom. Bol som na rade a trafil som na prvý raz. Keď som ho išiel vybrať, našiel som namiesto neho fialové želé cukríky.

Najradšej mám fialové želé cukríky.

Dlho som na ne hľadel. „Kde sa tu vzali želé cukríky?“ spýtal som sa po chvíli.

Robin schmatla šiltovku. Chcel som jej ju vytrhnúť, ale potom som si to rozmyslel. Robin je malá, a neodporúčam vám hádať sa s ňou.

Hryzie.

„To je kúzlo!“ zvolala. Pustila sa do cukríkov. „Jeden pre mňa, jeden pre teba, dva pre mňa...“

„Vážne, Robin. Prestaň žartovať. Kde?“

Robin zhltla dva cukríky. „Prsň si žomahťahť,“ povedala s plnými ústami, čo som si preložil ako: Prestaň si zo mňa uťahovať.

Aretha, naša veľká miešanka labradora, sa k nám dohnala, aby skontrolovala, čo sa deje. „Ty nedostaneš cukríky,“ oznámila jej Robin. „Si pes, mladá dáma, preto budeš jesť jedlo pre psy.“

No nezdalo sa, že by Arethu zaujímali cukríky. Vetrila, uši mala natiahnuté k vchodovým dverám, akoby sa k nám blížil hosť.

„Mami,“ zakričal som, „kúpila si želatínové cukríky?“

„Jasné,“ zakričala z kuchyne. „Dáme si ich s kaviárom.“

„Myslím to vážne,“ povedal som a zobral som svoje dva kúsky.

„Len jedz ockove cereálie, Jackson. Budeš kakať celý týždeň,“ odpovedala.

O sekundu sa objavila vo dverách s utierkou v ruke. „Ešte ste hladní?“ Vzdychla si. „Z večere ostalo trochu cestovín so syrom. A máme polovicu jablka, ktorú si môžete rozdeliť.“

„Nie som hladný,“ odvetil som rýchlo. Za starých čias, keď sme doma vždy mali jedlo, som zvykol fňukať, keď nám došli moje najobľúbenejšie potraviny. No v poslednom čase nám dochádza všetko a mal som pocit, že rodičia sa pre to cítia mizerne.

„Máme želatínové cukríky, mami,“ oznámila jej Robin.

„Dobre, v poriadku. Zajtra dostanem výplatu v lekárni a po práci sa zastavím v obchode a nakúpim.“

Nepatrne prikývla, akoby si práve niečo vyškrtla zo zoznamu, a vrátila sa do kuchyne.

„Nezješ svoje cukríky?“ opýtala sa ma Robin a omotala si blonďavý vrkoč okolo prsta. „Lebo ak chceš, aby som ti spravila veľkú láskavosť, tak ich zjem namiesto teba.“

„Zjem ich,“ poviem. „Len nie... teraz.“

„Prečo nie? Sú fialové. Tvoje najobľúbenejšie.“

„Najprv o nich musím popremýšľať.“

„Si divný, braček,“ odvetila Robin. „Idem do svojej izby. Aretha sa chce hrať na módnu prehliadku.“

„O tom pochybujem,“ povedal som. Pridržím želatínový cukrík proti svetlu. Vyzerá neškodne.

„Najviac sa jej páčia klobúky a ponožky,“ povedala Robin a odišla aj so psom. „Však, miláčik?“

Aretha pokrútila chvostom. Vždy sa dala na všetko nahovoriť. No ako odchádzala s Robin, pozrela sa ponad plece na okno a zaskučala.

Podišiel som k oknu a vykukol som von. Pozrel som sa za gauč. Otvoril som skriňu na chodbe.

Nič. Nikto.

Žiadne surfujúce kocúry. Žiadny Krištof.

Nikomu som nepovedal, čo som videl na pláži. Robin by si myslela, že si z nej robím dobrý deň. Mama s ockom by spravili jednu z dvoch vecí. Buď by sa vydesili a strachovali, že som sa zbláznil, alebo by považovali za milé, že trávim čas so svojím starým vymysleným kamarátom.

Očuchal som želatínové cukríky. Voňali dobre, nie celkom hroznovo. Vyzerali ako skutočné. Zdali sa byť skutočné. A moja skutočná malá sestra práve dva zjedla.

Prvé pravidlo pre vedcov znie takto: Pre každú vec jestvuje logické vysvetlenie. Len som musel prísť na to, aké to vysvetlenie je.

Možno želatínové cukríky neboli skutočné a ja som len bol unavený alebo chorý. Možno som blúznil.

Siahol som si na čelo. Nanešťastie sa nezdalo, že by som mal horúčku.

Možno som na pláži dostal úpal. Nebol som si celkom istý, čo je úpal, ale znelo to ako niečo, z čoho by človek mohol vidieť lietajúce mačky a zázračné želatínové cukríky.

Možno som spal a zasekol som sa uprostred dlhého, čudného a úplne otravného sna.

No aj tak. Nevyzerali želatínové cukríky v mojej ruke úplne skutočne?

Možno som bol iba hladný. Hlad môže spôsobiť naozaj čudné veci. Niekedy úplne šialené.

Prvý cukrík som zjedol pomaly a opatrne. Keď si z jedla zakaždým odhryznete len malý kúsok, vydrží vám dlhšie.

V mysli sa mi ozval hlas: Nikdy si neber cukríky od cudzích ľudí. No Robin prežila. A ak za tým bol nejaký cudzí človek, bol neviditeľný.

Muselo existovať logické vysvetlenie. No teraz som naisto vedel iba to, že fialové želatínové cukríky chutili oveľa lepšie ako ockove celozrnné cereálie.

5

Prvý raz som Krištofa stretol pred troma rokmi, tesne po skončení prvej triedy.

Bol skorý večer a s rodinou sme zaparkovali na odpočívadle na diaľnici. Ležal som na tráve pri piknikovom stole a díval som sa, ako sa s blikotaním rozsvecujú hviezdy.

Začul som hluk, ako keď po štrku prejde skejtbord. Oprel som sa o lakte. A naozaj som uvidel, ako po parkovisku kľučkuje skejtbordista.

Hneď som si všimol, že je nezvyčajný.

Bolo to čierno-biele mačiatko. Veľké, vyššie než ja. Jeho oči mali ligotavú farbu trávy zrána. Na hlave malo čierno-oranžovú šiltovku bejzbalového tímu San Francisco Giants.

Zoskočilo zo skejtbordu a vydalo sa ku mne. Stálo na zadných labách ako človek.

„Mňau,“ povedalo.

„Mňau,“ odpovedal som, lebo sa mi to zdalo slušné.

Naklonilo sa ku mne a ovoňalo mi vlasy. „Máš pri sebe fialové želatínové cukríky?“

Vyskočil som na nohy. Malo šťastie. Vo vrecku džínsov som mal dva fialové želatínové cukríky.

Boli trochu popučené, ale aj tak každý z nás jeden zjedol.

Povedal som kocúrovi, že sa volám Jackson.

Povedal, samozrejme, že áno.

Spýtal som sa ho, ako sa volá.

Opýtal sa, ako chcem, aby sa volal.

Tou otázkou ma prekvapil. No vtedy som už vedel, že je prekvapujúci.

Chvíľu som premýšľal. Bolo to veľké rozhodnutie. Ľuďom veľmi záleží na menách.

Nakoniec som povedal: „Myslím si, že Krištof je dobré meno pre kocúra.“

Neusmial sa, lebo mačky sa neusmievajú.

No videl som, že je spokojný.

„Tak budem Krištof,“ vyhlásil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kocúr Krištof.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.