Anna Strnadová

Prodloužená sonáta života Boženy Němcové

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Anna Strnadová, 2020

Cover photo © ČTK (Josef Vojtěch Hellich, obraz Boženy Němcové), 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9249-3 (epub)

ISBN 978-80-243-9250-9 (mobi)

Dětské střevíčky

pohozené v koutě.

Barevné jiřiny s pečetí podzimu

soupeří s tvou krásou.

Protančená noc

sebrala zbytek naděje.

K nebi se vznáší tichý šelest.

Drsná panovačnost přiskřípla touhu

a šlápla do jarních snů.

Chléb náš vezdejší okoral,

už není.

Dětská ruka se nedopláče.

Milenci záplatují duši

a rozplynou se daleko od tebe.

Barunka, Betty, Božena.

Láska nedosáhla vrcholu,

bolestí smrti je sražena.

Ach, moje krásko, ztracená…

Kapitola 1

Dvacátého prvního ledna osmnáct set šedesát dva. Dvojka, magické číslo spjaté i s jejím narozením. Je toto datum pravdivé, nebo je všechno jinak?

Venku panuje velký mráz, přesto se dostavily davy lidí. Nad hlavami se nesou zpěvy spolku Hlahol. Rakev provází skupina mladých studentů a dívek s věnci a trikolórami, v rukou rozžaté svíce. Němec s dětmi kráčí první v řadě, za nimi jsou seřazeny významné osobnosti společenského života. Paní Riegrová, kněžna Thurn-Taxisová, hraběnka Kounicová a – Karolina Světlá. Žárlivě střežila její slávu, dnes je vše jinak. V tváři hluboký smutek. Clam Martinic poslal kočár. Pocta, úcta, kdo ví, jaké pouto ho váže k této ženě. Stmívá se, průvod přichází na Vyšehrad, kde vykropil kanovník Štulc hrob. Scenérie, jakou by nevytvořilo leckteré jeviště. Mlčky, ponořeni do tmy, se lidé posouvají ve světle planoucích svící k místu posledního odpočinku. Jak krásně se poslouchají slova chvály věnovaná Boženě Němcové, na jejíž rakev položila věnec Karolína Světlá.

Posadí se na posteli. Zvláštní sen, dívat se na svůj pohřeb. Krásný a zároveň… Sáhne na ni smrt. Zachvěje se, otře si čelo, jako by odháněla nepěkné myšlenky. Nedávno byla ještě v Litomyšli, dnes se dívá z okna na pražskou dlažbu. Josef ji přivezl. Na stole chladne jídlo poslané spolkem dam, slitovaly se nad její bídou. Neví, ze které rodiny ho dnes přinesli. Nakladatel Augusta jí nezaplatil, čím uhradil Josef dluh za ubytování? Skryté peníze z jeho penze. Ona doplácí víc než polovinu na nájem. Děti vyháněl, ji chce taky. Koncem listopadu se smiloval, bylo jí hodně špatně.

Všechno je od nervů, kdyby měla trochu klidu. Pořád se třese, s jakou přijde. Křik a výčitky.

Odklopí pokličku, nalije si trochu polévky a přistrčí ji na kamna. Z hladu jí kručí v břiše, necítí bolest, včera se s ní prala celé odpoledne. Roztřesena zimou přiloží další poleno a lžící zaloví v kastrolku. Teplé jídlo ji zahřívá, odkryje druhou misku, uloupne si kousek masa, už dlouho nechutnalo jako dnes. I s bramborem ho ohřeje. Čtyři lžíce, víc to nejde. Zbytek schová na večeři.

Stmívá se. Josef není pořád doma, asi zase zapíjí někde svůj smutek a zlobu z nevydařeného manželství. Jen co dostane peníze od Augusty, odstěhuje se od něho. Pokořování bylo dost, dětem už to napsala a všechny jsou na její straně. Samy zažily chvilky, kdy nevěděly, jestli nebudou nocovat někde na ulici. Lehne si, přikryje se dekou a čeká, až hřmotem drsných holínek oznámí svůj příchod.

Probuzení do studeného rána. Na sklech cukrové květy. Mráz nanesl silnou vrstvu a hýří exotickými kresbami. Oknem táhne, dřevěné rámy špatně doléhají. Josefovo chrápání z vedlejšího pokoje. Nedočkala se ho do deseti. Včerejší jídlo ji posilnilo, bolest zeslábla. Zatopila, umyla se v ledové vodě. Skoro se jí zdálo, že ve džberu s vodou zachřestil ledový škraloup. Jako v dětství u řeky, když skočili do dubnové vody. Zajíknutí, sotva dechu popadáš. Ledové jehličky v lýtkách, něco krásného, co pociťuješ jen v dráždivém plácnutí do mrazivé vody. Zatajený dech a úprk domů do tepla. „Barunko, chceš se nachladit?“

Teplo. Tolikrát skloňované slovo. Teplo na slunci, teplo u maminky, teplo v náruči. Čí náruči? Jen chvilková vidina. Ani jí se nepodařilo vytvořit klidný domov. Zakrýt hádky a skrýt děti před zlobou. Ponesou si ji životem, zůstane v nich ukryta. Budou ji předávat dál, nebo si přisvojily něco z jejích snů? Ty nejsou tak tragické, její život je na tom hůř. Až moc jí záleželo na tom, aby vykreslila příběhy se šťastným koncem, plným lásky. Hledá ji, pořád. Srdce roztoužené, tolikrát pokořené drsným slovem a hrubostí od muže, vášní a pohrdáním od milenců.

Za dveřmi šouravé kroky. Němec, v rozhalené košili a pantoflích, dopíná knoflíčky kalhot. „Už jsi vstala? Aspoň to kafe jsi mohla uvařit.“ Hrne se ke stolu. Zapomněl pozdravit.

Pěkná slova v nedohlednu. Mávnutí proutkem. Spíš seknutí.

„Nevěděla jsem, kdy vstaneš, přišel jsi pozdě.“ Nalévá vodu do konvice a staví ji na kamna. Venku poletují vločky. Za okny i v ní sněží. Drobně, ale vytrvale. Zasyčí to a zhasne. Mráz se tlačí všemi kouty a ji málem opařila pára stoupající z plechové trubičky od konvice. Necítí nic. Z kredence vyndává chleba. Mlčky ho položí na stůl, chce odejít. Musí odejít. Dnes ještě ne, ale brzy z jeho života. Chytne ji za ruku a přitáhne ke stolu.

Pocit se dere na povrch. Jeho příjezd do Ratibořic, Němcovo dvoření pocítila poprvé, když se loučil. Stisk tvrdé ruky. Ani tehdy to nebylo jemné pohlazení, ale panovačné přikázání. Ber mě na vědomí, vybojuji si tě. Zachvění. Sílu a hrubost ne. „Maminko, já ho nechci.“

„V Litomyšli jsem všechno uhradil. Byly to moje peníze. Včera přinesli od Staňků kromě jídla také nějaké zlatky. Vzal jsem si z toho, cos mi dlužila, i ubytování jsem vyrovnal. Část jsem dal na zaplacení bytu. Polovinu jsem přiložil z penze. Ostatní máš schovaný v hrníčku na polici.“ Ani se na ni nepodívá. Není to stud. Takhle to má podle něho být.

Chvilku věřila, že se v něm pohnul třeba zbytek citu. Ne. Důležité je mít jen to své. Kvůli penězům se tolikrát hádali. Jí neplatili a on je marnotratně propíjel. Ještě mu to neřekne, ale brzy napíše Augustovi, cítí se lépe, musí pro něho připravit další sebrané spisy k tisku. Najednou se jí snaží pomoci bohaté rodiny, zůstali i věrní Palačtí, Riegrovi, Náprstek. Poprosí je, aby se u Augusty přimluvili. Nemůže být pořád někomu na obtíž a dlužnicí. Potom se odstěhuje. Dora slíbila, že najde byt a pomůže s balením. Neopustí Prahu, jen půjdou někam, aby nemusela Němce potkávat. Neodpoví mu, nezajímá ji, kolik peněz zůstalo. Musí sehnat obálku a papír. Zavře se v ložnici, kde se netopí a kam teplo sálá jen otevřenými dveřmi. Dnes je pevně přitáhne. Sundá šaty a přikryje se peřinou. Až Němec odejde, napíše dopis. Trvá to celé dopoledne. Vytratil se kamsi na oběd. Ani se nestará, jestli má co jíst. Sedne si k chladnoucím kamnům, přihodí poleno. Nenajde ani papír, ani inkoust. Sáhne do hrníčku s penězi. Deset zlatých a nějaké drobné. Nečekala, že zůstalo ještě tolik. Zastaví se u pekaře, v krámě pro papír a něco k jídlu. Odpoledne přijde Dora, pošle ji k ševci s botami, snad se dají ještě spravit. Vyruší ji klinkavý zvonek. Přinesený oběd od pražských dobrodinců. Sáhne pro drobný krejcar.

Poslíček zakroutí hlavou. „Nesmím si nic vzít, už jsem dostal zaplaceno. Ať vám to chutná.“ Familiárně se zasměje a zmizí, jako by ho honili. Bojí se, že neodolá pokušení byť i malého peníze.

Dora se vrací z hodiny francouzštiny. Zachumlaná do tenkého kabátku schovává zimomřivě ruce ve vytahaných rukávech starého svetru. V předsíni narazí na šňůru s prádlem. Mrazivý vzduch oškrobil prostěradla a povlaky do tvrdých desek, ozdobených malými rampouchy ze špatně vyždímaného povlečení a nastříhaných hadrů. Vlažná kamna nedodávají kuchyni příliš tepla, chvílemi ucítí závan svěžího vzduchu, který sem proniká zvenku.

„Mami, máš ležet. Taková zima a ty pereš.“ Položí knížky na stůl a skloní se k matce.

„Dnes je mi, Bohdanko, nějak lépe. Využila jsem toho, ale zmohlo mě to, skoro jsem myslela, že to budeš muset dodělat.“ Unaveným pohledem sklouzne po tváři dcery.

„Co ti říkal doktor Podlipský, máš hodně jíst a odpočívat.“

„V hrnci zbylo od oběda, najez se, já už nebudu.“ Dívá se na děvče, jak s chutí polyká zbytek oběda. Taky měla takový apetit. Na Domažlicku dostávala od selek studené mléko s chlebem. Smetana vystupovala na povrch a dělala krásné vousy kolem rtů. Malý Jarouš nechával mléko schválně natéct na pusu a pyšnil se bílým knírem. Hliněné krajáče stojí pořád stejně ve statku a děti do nich tajně noří prsty. Stačí natřít na suchý chleba. Ještě lepší je vychutnat samotnou chuť nestlučeného másla.

Pryč se vzpomínkou. Už je to dávno.

„Potřebuju podbít boty, měla bys zajít k ševci a nazpátek se zastav u pekaře a mlíkařky. Nevím, kdy přijde táta. Stejně už s námi nepočítá.“ Vyndává peníze a odpočítává na nákup. „Chybí mi papír a inkoust, ale to počká. Až budu mít střevíce, zajdu si sama.“

Jen ať mě nepošle někam s prosíkem o peníze, myslí si Dora a je ráda, že tentokrát může schovat v kapse drobné na zaplacení.

„Na bydlení ses nikde neptala, že?“

„Nemáme na nájem, až ti něco zbude, odstěhuju se s tebou.“

Peníze. Neskutečně rychle se rozkutálejí v domácnosti, kde se kupuje jen to nejdůležitější, kde dochází oblečení, prádlo, s topením se musí šetřit, čekat a prosit, která rodina se smiluje. Není nic více ponižující než zaklepat u dveří podruhé, když první dluh nebyl zaplacen. Posílá Doru, hádají se kvůli tomu, ani ona nechce žebrat. Tak tomu říká, rudá studem přijímá a zaříkává se, že už příště nepůjde. Kdyby ale bylo co jíst. Dřevo nevytopí místnost, na vlhkých zdech vykvétá plíseň. Roste jim před očima, napadá nábytek, za chvíli bude postel dobrá jen ke spálení.

Dora odešla. Němcová přihodí ještě jedno polínko, aby v kamnech nevyhaslo. Moc jich nezbývá, v hrníčku se tenčí zásoba peněz. Nikdy se nenaučila s nimi pořádně hospodařit, od Němce slyší výtky pořád. Augusta ji může zachránit. Nachystá své povídky k soubornému vydání. Babička vyšla na tak špatném papíře, snad si s Pohorskou vesnicí dají víc záležet. Zase plno předsevzetí. Zdraví by mělo vydržet, to by se mi to psalo. Ale nový lék pomáhá. Krvácení se skoro zastavilo. Kdyby dnes neprala… Potřebuje však čisté věci a Dora táhne celou domácnost sama. Stará se jen o ni, nikam nechodí ani kamarádky nemá. Uteče jí, až dokončí své vzdělání. Zaplavuje ji lítost. Nechce na to myslet, zůstane sama. Přátel má teď málo, a navíc jim dluží.

Zahlédne svůj obličej v zrcadle. Z tváře ztrhané nemocí se na ni dívají smutné oči. Aspoň chvíli by chtěla proměnit na čas jiřinkového plesu. Tehdy byla královnou. Jiskřivý pohled, tělo napnuté touhou. Tančit, tančit, celou noc. Josef se usmívá. Má tak mladou a krásnou ženu. Všichni mu ji v sále závidí. Nevadí, že na něho tanec nevybude. Valčík, ještě jeden. Muži se předhánějí. „Pánové, jsem už zadaná, příště, až příště.“ A ráno přichází strašně brzy.

Královno, střevíčky prošlapeš, nemáš na nové.

Střevíce. Jestlipak je Dorka nezapomněla dát opravit? Zítra musí pro papír a inkoust. Dopis Augustovi. Ne, nejdříve k Riegrům nebo Palackému, aby se přimluvili. Kdy přestane tohle věčné prošení?

Počká na opravené boty, příští týden se vypraví požádat. U Palackých ji vždycky přátelsky přijali, dovedou potěšit a darovat věci tak, aby se nemusela stydět. Škoda, že už Palackého Terezka nežije, záviděla jí jejich harmonické manželství. Tam nemocnou hýčkali, zato ona je jen přítěží pro dceru. Dora všechno odnese, i její mrzutou náladu.

Nemoci jsou prokletí její rodiny. Hynkova smrt. Všechnu naději do něho vkládala, určitě by se uchytil úspěšně ve společnosti. Nejnadanější žák první české reálky. Tehdy ho lehkomyslně nechala jen v péči Lambla a odjela do Uher. Jako by ji přesvědčení, že je v dobrých rukou lékaře, ukolébalo, a ani nepomyslela, že by se mohlo stát něco hrozného. Když umírá dítě, zbortí se matce svět. Stejné neštěstí prožila Johana Rottová, a přeci je smrt dětí nesblížila. Morálka je oddělila? Ona ji neumí povýšit nad milostné opojení. Její vášnivá povaha se tomu vzpírá. Nejde potlačit cit, když je ho plná a naráží na drsná slova a jednání Němce. Propadla tomu a děti byly někdy svědky jejího selhání. Desetileté děvčátko dovede pochopit neznámé věci. Zvědavé a odsuzující pohledy, něčemu dráždivému a tajemnému se snaží porozumět. Krásná žena a holčička se zavázaným krkem plným hnisavých krtic. Bolestivé léčení, ale matka myslí na něco úplně jiného. Společenský život, milenci, klevety, peníze.

Musí uživit celou rodinu, spadá do víru, který ji nevyhodí na povrch, ale stahuje dolů. Společnost odsuzuje její jednání, zapšklé dámy, moralistky. Neodvážily by se dát najevo svou lásku k jinému muži. Zapřou se a dožívají nešťastné ve jhu starosvětského manželství. Doba to nedovolí, církev s tím nesouhlasí, mravní pobouření vytváří bariéru, která všechno rozdrtí. Vláčejí ji špínou, přiživují se na jejích poklescích a pohoršují se. Vlastenecká společnost prořídla. Neskloní hlavu. Nestojí o přízeň nikoho. Ohodnoťte moji práci, ať nemusím pořád poníženě děkovat za milodary.

„Pan Palacký není doma,“ hlásí služka a trochu nevěřícně se usmívá.

„A vrátí se kdy?“ nedá se Němcová odbýt.

„Čekáme ho každou chvíli…“ Klapot koňských kopyt přeruší odpověď. Před stavením zastaví drožka a vzpřímená postava muže se objeví na chodníku. Tmavý kabát a klobouk na hlavě mu přidávají na důstojnosti. Bílý vysoko zvednutý límec, podvázaný černou stuhou, vykukuje z kabátu.

„Paní Němcová,“ hrne se k ní a napřahuje zdvořile ruku.

S takovými přivítáními se setkává zřídka.

„Jdu za vámi s prosbou.“ Přehlédne úšklebek služky a chce pokračovat.

„Nebudeme to řešit na ulici…,“ naznačí Palacký směrem ke dveřím.

„Máme prostřeno, počkáme s obědem?“ obrací se děvče směrem k oběma.

„Přidejte ještě jeden příbor. Zdržíte se chvíli, že,“ zadívá se na spisovatelku. Zarazí ho bledý obličej, ze kterého vystupují její krásné tmavé oči. Tolik mužů okouzlily, dnes žádná radost, jen nekonečná únava a smutek.

„Nechci vás rušit, špatně jsem si vybrala čas a také jsem se zdržela v krámě.“

Palacký jí pomáhá z kabátu. Odřené rukávy a lemování kolem kapes, kožešinka částečně vypelichaná, žalostné oblečení této nedoceněné spisovatelky. A boty promočené sněhem. Vidí na nich záplaty od ševce, spíše střevíce na jaro než do téhle zimy. Zamítavě zakroutí hlavou. „Žádné zdržování, jsem rád, když mě navštíví někdo, s kým si můžu popovídat o společenském dění.“

„To jste na špatné adrese, delší dobu jsem byla nemocná, proto jdu za vámi.“

„Nejdříve poobědváme, ne? Nic nám neuteče.“

Sleduje služku, která klade na stůl další příbor a vzápětí přináší mísu s polévkou. Nevnímá lesklý biedermeierový nábytek, lehké záclonky, stažené pozlacenou růžicí, sekretář plný porcelánu a stolního skla. Tahle krása ji neohromí, setkala se s ní už na zámku u kněžny Zaháňské. Jen se lehce dotkne rukou květovaného povlaku čalouněné židle, jako by chtěla pohladit místo, které ji bude chvíli zahřívat.

„Bětko, doneste teplé trepky paní Němcové a dejte jí sušit boty, ať se nám zase nenachladí.“ Nesmlouvavě ji přinutí, aby se vyzula, i když vidí, jak je jí to nepříjemné. Němcová polyká pomalu horkou tekutinu, klade si na talíř kousek masa a brambory, ze kterých se voňavě kouří. Teplá pára vytváří nad talířem lehkou spirálu připomínající kadeř dívčích vlasů. Natáhne nad ni ruku, třeba ji trochu ohřeje. Ale teplo už se v ní začíná rozlévat. Palacký ho ještě zesílí sladkou kořalkou. Kachlová kamna sálají do celé místnosti. Bětka pochopila a mrzí ji, jak ohodnotila návštěvnici. Je jisté, že půjde odpoledne k ševci zadat šití nových bot.

Chvíli se baví o událostech, které trápí Palackého.

„Chystám sérii článků, rád bych vyjádřil vlastní politickou koncepci. Nevím, jak dlouho budu vykonávat úlohu poslance v českém sněmu. Ale musím vyjádřit zklamání nad postavením národů. S absolutismem Rakouska se těžko bojuje.“

Zachytí účastný pohled Němcové. „Vy jste taky bojovnice, vážím si vašeho odhodlání veřejně vystoupit a nebát se vyjádřit nebezpečné myšlenky.“

Zakroutí hlavou. „Moje bojovnost je hodně potlučena. Přišla jsem za vámi s prosbou o přímluvu u Augusty, aby mi vydal sebrané spisy.“

„Vždyť vám to slíbil.“

„Byla jsem hodně nemocná, horečky, bolesti. Nemohla jsem se soustředit. Teď už se cítím lépe. Trochu mi pomohly peníze a dary bohatých dam, ale chápete, dlužím každému, na koho se podívám. I vám.“ Vztáhne k němu ruku, když zareaguje nesouhlasně. „Nechtěla bych takhle pokračovat. Mohu vám říct i něco, co by společnost neměla slyšet. Němec mi pořád vyhrožuje rozvodem, dokonce mě i Jaroslava vyhodil z domu. Nezáleží mu na vzdělání dětí.“ Obličej jí zrudne rozčilením. „Ráda bych se osamostatnila. Teď už jsem jen s Dorou, nemůžu bydlet s mužem, který mi nedovolí psát. Když jsem si opisovala své pohádky, roztrhal mi je. Někdy je to u nás hodně divoké.“ Celá se schoulí do sebe.

„Dora to chudinka trpí všechno se mnou. Stará se o mě a já jsem někdy nervózní a dělám si z ní služku. Potřebuju mít peníze, které bych si sama vydělala, nemůžu pořád žebrat, strašně mě to ponižuje. Ani nevíte, jak se stydím… Ti bohatší se na mě složí a nečekají, že jim něco vrátím, ale jídlo a nájem mě stojí hodně peněz. Dochází nám dřevo, budu potřebovat koupit alespoň na dva měsíce, potom už se to dá snad vydržet. A Němcovi,“ zašeptá, aby to snad ani Palacký neslyšel, „musím platit polovinu bytu a všechny výdaje na děti.“ Zmlkne, ponořená do svého pokoření a beznaděje. Její protějšek chvíli nereaguje, hledá slova. Jak odpovědět téhle citlivé ženě, aby ji nezranil ještě víc?

„Augustovi napíšu brzy, možná ještě dnes. Myslel jsem, že jste práci dokončila a on zaplatil.“ Odmlčí se. „Jen bych vám chtěl říct, abyste se vůči nám necítila dlužnicí. Taky jsem na tom nebyl v mládí nejlépe, měl jsem štěstí, že jsem se přiženil do bohaté rodiny a byl finančně zajištěn. Proto si vážím vašeho díla, které jste napsala za takových podmínek. Mě klevety nějakých paniček neovlivní. Závist plodí jen špatné myšlenky.“ Rozhorlí se. „Vás jednou ocení, tím jsem si jistý. A teď už nesmutněte, nemoc duše je horší nežli těla.“ Nalije druhou skleničku a povzbudivě ji pozvedne. Zdrží ji ještě další dvě hodiny, aby jí uschly střevíce.

Zavolají drožku, zamotají ji do deky a služka jí vtiskne do ruky výslužku.

„Nebojte se, u Augusty všechno zařídím,“ loučí se přátelsky.

Za týden přináší poslíček Němcové nový teplý kabát a vysoké kotníčkové boty na zimu. Pro Doru kabátek do pasu, lemovaný kožešinou. Odpoledne zastaví na dvoře vozka s fůrou naštípaných polen. I poskládání mu někdo zaplatil. Tak se ohřívala u Palackých a bude moci vytopit byt s děravými okny, jak je nazývá Dora, až do května. Dárce se nepřihlásil. Nemusí tušit, ví. Vezme dopisní papír a škobrtavě děkuje. Někdo pro ni napsal pohádku. Prodloužená radost. Při návratu z francouzštiny hlásí Dora jásavě, že Hanušovi vyrovnali účty za všechny další kurzy.

V Praze 8. března 1862

Vážený pane Augusto,

obracím se na Vás s prosbou, která se týká paní Němcové. Ráda by Vám osobně napsala, ale nemá již odvahu, poněvadž jste se posledně rozešli ne příliš přátelsky. Neschopnost pracovat způsobila, jak sám dobře víte, její nemoc. Cítí se již mnohem lépe, včera byla u nás na návštěvě a prosila mě, abych se za ni přimluvil. Ráda by s Vámi dokončila vydávání svých spisů. Podařilo se Vám vydat zatím jen Babičku. Viděl jsem tuto knihu a i mě bolelo, na jakém papíře byla předložena čtenáři. Chtěl bych Vás požádat o laskavost, abyste smlouvu obnovil a zároveň aby další knihy vyšly na lepším papíře a bez chyb. Možná byste se za takovou knihu v budoucnu styděl.

Nabídl jste posledně paní Němcové 20 zl. za arch nového tisku a 10 zl. za věci potištěné hned po jejich vydání. Prosím Vás, abyste částku zdvojnásobil, rozdíl samozřejmě doplatím, ale nikdo se o tom nesmí dovědět. Paní Němcová si udělá sama korekturu, jak jste se již posledně dohodli. Pokud by souhlasila a měla dostatek sil, nabídněte jí i korektury dalších děl, které u Vás vydáváte. Potřebuje finanční zajištění.

Věřím, že vyslyšíte moji prosbu a odpovíte paní Němcové kladně. Většina z nás ví, a Vy mezi ně určitě patříte také, že se mezi námi objevila velká spisovatelka a že její dílo překoná toto století.

S úctou

František Palacký

Augusta přistoupil na podmínky Františka Palackého, neodvažuje se nevyhovět člověku s tak vysokým společenským kreditem.

Němcová drží v ruce Augustův list a v očích jí po dlouhé době zasvitnou jiskřičky naděje. V místnosti je teplo, naštípané třísky chytly. Přiloží tři polena, zavře dvířka a chvíli se dívá do žlutých plamenů.

Svatojánské ohně.

Na venkově se setkala s touto tradicí, psala o tom v Chýši pod horami. A v Babičce. Na Slovensku ji také přinutili přeskočit plamen. Drží se čísi ruky a letí. Je třeba se odrazit, skrčit se a vznést. Nad hlavou černé nebe, jiskry ze dřeva, pocit volnosti. Kéž by byla svobodná jako dívky, které skáčou s tím, koho mají rády! Nádherný zvyk, nebezpečný, musíš mít pořádnou odvahu.

A ještě házení věnečků. Chlapci je vymršťují přes oheň, když chytí děvče všechny tři, je jeho. Výskot. Mládí. Naivní naděje. Skrývaná nedočkavost v kradmých pohledech. Tohle nikdy se svým mužem nezažila, žádný žár a oči plné plamínků. Vyhaslé smutky. Přinese inkoust a dává se do práce.

Kapitola 2

Domem se táhne dusno. Němec nemůže skousnout, že zaplatila dřevo, když jí zbylo tak málo peněz. Měl je v ruce, přepočítával je a poctivě z nich oddělil na vyrovnání jejích výdajů. V obou pokojích je teplo, Němcová se může přesunout do ložnice a psát. Rozčílí se, nemá ji po ruce, když přijde. Vyhřátá místnost navodí jinou atmosféru, má si hledat záminku? Musí jí dát najevo, že je pořád na něm závislá. Žije z almužny, vlastenci ji teď nějak moc podporují. Přivedl ji k nim a jako bumerang se všechno obrátilo, žárlí na ně. Určitě dostala peníze od Riegrů, Palackého nebo Hanušů.

Sám nemá čisté svědomí, pomlouval ji v hospodě, teď se mu smějí za zády, někteří se proti němu postavili. Včera večer ho napadla skupina studentů, pustili se do něho.

„Pane Němec, nestydíte se vytahovat tak nechutné věci na svou ženu, a ještě k tomu slavnou spisovatelku?“

„Cucáci. Jakápak ona je slavná.“

Mezi vlastenci slyší chválu, copak ta je ale uživí? Nemají pořádně co jíst, chodí v zašívaných šatech a střevíce… Nedávno jí přinesli jakési nové. Od poslední nemoci se dárky znásobily, dostává je pravidelně. Ani na Dorku nezapomněli. Zase něco píše, vlastně jsou to jen korektury. Kvůli penězům. Augusta poslal zálohu. Neví, jestli tomu může věřit, vždyť si ji posledně od něho odvážel zadluženou bez jediného krejcaru. Nemoc, hlad. Zlomená žena. Po tolika letech zase v jeho náruči. Měl ji tak držet po celou dobu a nenechat si ji vzít. Milenci, jeden, dva, tři… pět? Jen o těchhle ví, potom už nikoho moc nezajímala. Chtěl ji přikovat silou a drsným slovem. Poroučet, jak byl zvyklý. Bránila se, byla schopná se i prát. Neměl ji, unikla mu. Chvilkové sblížení, když byl od ní daleko, se setkáním vytratilo.

Bojovala za sebe, za děti. Bojovnice s manýry vzdělané ženy. Móda, která se táhne z Francie od Sandové. Stačí, že se na něho dívali přes prsty a překládali ho z místa na místo. Ona tomu také dopomohla. Chtěl ženu do kuchyně, vzornou matku. Božena nebyla hospodyně, peníze jí utíkaly pod rukama. Co s krásou, rozplyne se s léty. Navíc ji nemoc poznamenala. Tehdy pociťoval závist ze všech stran. Nejdříve sláva, potom pohrdání. Provinila se proti morálce, společnost neodpouští a nezapomíná. Šuškanda. A ona se v ní pohybovala s hrdě vztyčenou hlavou. Nemoc a bída ji srazily, nemá chuť ji zvedat. Oddělení, každý v jiném světě. Děti by měly pracovat, když chybí peníze, ale ona je z posledních krejcarů financuje. Nepřidá jí nic. Když má tak vysoké ideály, ať platí. Bydlí pod společnou střechou, polovina poplatků jde od něho. Teď se hřeje u kamen a nevytáhne své kožené pouzdro, jak je rok dlouhý. Kdysi dávno sáhl hluboko do kapsy, to když neměla. Jazýček vah se někdy musí srovnat. Je pohodlné se vracet do tepla, venku začíná jaro, ale místnost je vlhká a bez topení by v ní bylo nepříjemně.

Jemu penze na obživu stačí, když se nemusí starat o děti. Karla a Doru podporují přátelé, Jaroslav se pořád někde toulá. Z Mnichova byl vyhozen, vrátil se v zoufalém stavu. Zbytečně investované peníze, nemá talent, to jen jeho žena žije v představách o nadaných dětech. Hynek ano, je to i jeho bolest. Karel se vyučí, Dorka se mu postará o domácnost, než půjde někam sloužit. Názory obou žen nesdílí. Musí se sama zaopatřit. Studium je pro děvče zbytečné.

Němec nahlédne do vedlejší místnosti. Ani nezvedla hlavu. Skloněná nad archem papíru pročítá soustředěně list, namočí pero do inkoustu a provede opravu. Dlouhá odřená sukně jí splývá volně až k zemi, přes vyhublá záda přehozený vlněný pletený pléd. Zahaluje jí tajemně celou postavu. Prošedivělé vlasy přísně stažené za uši. Divoká krása utekla, zůstala žena sužovaná vleklou nemocí. Nezaznamená jeho přítomnost. Pobouří ho to.

„Píšeš?“ Má nasadit přátelský tón, nebo ji zase něčím ponížit?

Roztržitě se na něho podívá, neodpoví mu a pokračuje dál ve své práci.

„Na něco jsem se tě zeptal.“ Už neovládá svůj hlas. Erupce. Nahromaděná zlost vytryskne na povrch. Nepřátelské oči upřené na ženu, která ho provokuje svou vyrovnaností. Už dlouho před ním skrývá své city. Rád by ji viděl, jak se ponižuje před přáteli, když jí tak dobře přispívají. Jak prosí, žebrá. Musí být zajímavé vidět „slavnou spisovatelku“ na kolenou.

„Nech mě pracovat, slíbila jsem, že dokončím korektury do konce týdne, abych mohla dostat zaplaceno. Nekontroluji, co děláš celý den, ani ty si mě nevšímej. Navíc jsi sám navrhl, že se rozejdeme. Až dostanu v květnu další peníze, najmu si s Dorkou někde byt.“ V hlase zaznívá únava.

„Dora zůstane se mnou. To by se ti tak hodilo udělat si z ní služku. Nepůjde s tebou.“

„Dora se sama rozhodne, s kým zůstane. Navíc si myslím, že se brzy osamostatní. Nestuduje francouzštinu jen tak z plezíru.“ Skloní se opět k práci a pokračuje, jako by tady nebyl.

„Nemluv takhle povýšeně,“ ať se sebevíc snaží ovládat svůj hlas, křičí. Přistoupí k jejímu stolku a sápe se po papírech. Ty ji od něho oddělily. Tahle práce. Úspěch. Muž nemá rád, když ho žena převýší.

„Nech toho,“ skloní se nad archy a tělem přikryje rozhozené listy. Převrhne inkoust na zem, pero se zabodne do přehozu, pod kterým ukrývá své nemocí propocené peřiny.

„Ukliď si to,“ strčí do ní, nejraději by kopl ještě do kalamáře, ale nedovede odhadnout, kde by skončily jeho cákance na zdi. Malovat se mu nechce a ona se prý brzy odstěhuje. Práskne dveřmi.

„Ty chudáku, chudáku.“ Na víc se nezmůže. Lítost jí sevře hrdlo. Zdvihá ze země prázdný kalamář, špička pera se naštěstí nezkřivila.

Vedlejší místností prostupuje duté ticho. Slyší dupot holínek, jak sbíhá Němec na dvůr a míří k hospodě. Černá skvrna na podlaze se nedá vyčistit, ať se snaží sebevíc. Oblékne kabát, musí honem pro inkoust, aby pokračovala v opravách i večer. Ve dveřích se srazí s Dorou.

„Říkalas, že budeš psát.“ Matka zase někam utíká.

„Ano, došel mi inkoust, hned se vrátím.“ Prosmýkne se, nechce jí nic vyprávět, teď ne, musí venku trochu zchladit rozčilení. Nespravedlnost. I když se vyhýbá konfliktům, vždycky to skončí stejně. Udělá pár rychlých kroků. Zpomalí. Cítí, jak je vyčerpaná. Doma má teplo, nají se, po dlouhé době neživoří jen na polévce a chlebu, přesto cítí, jak ji práce unavuje. Sedí nad listy často dlouho do noci, začínají ji zlobit oči. Dnes bude jen do osmi, půjde brzy spát. Stejně těžko soustředí myšlenky na jakoukoli opravu.

Na protějším chodníku zahlédne Johanu Rottovou, vdanou Mužákovou, teď používá umělecké jméno Světlá, jméno rodiště jejího muže, ale pro ni tak příznačné. Přináší světlo do literatury a do společenského světa rozruch. Svůj vztah k Nerudovi marně skrývá. Velké sousto pro klevety. Dovede pochopit, co teď zažívá, je na její straně. Zatím jsou všechno jen dohady. Před dvěma roky se jí dostal do rukou román Láska k básníkovi. Zpověď, nebo umělecká fabulace? Přiklání se k tomu prvnímu. I Nerudova Francesca di Rimini je odpovědí. Neopětovaná láska zanechává stopy v literatuře. Němcová umí číst mezi řádky. A vlastenecké spolky v ní vidí nadějnou talentovanou spisovatelku.

Pátého března křtila Johana prapor Sokola. Tělovýchovný spolek, ale celá sláva má národnostní ráz. Škoda, že se nemohla akce zúčastnit. Také by ji podpořila svým projevem nebo nějakou oslavnou básní. Je dobré myslet na hezké věci a na chvíli zapomenout na šero domova. Zrychlí krok, aby ji dostihla. Musí se smířit, roztržka byla zbytečná. Tělo brzdí spěch, Johana zmizí v drožce, kterou si stihla přivolat.

Obě bojují proti tlaku společenské morálky. Dodnes nemůže pochopit ztracené přátelství, podporovala ji v jejím vztahu s Lamblem a určitě neodsoudila za Nebeského. Proč pak přišlo ochlazení a zavrhnutí?

Nezapomene na slova z jejího dopisu: „…okamžik ti teď náhodou něco sladkého podává, proto užívej toho, přijdou doby, Boženko, kdy bychom rádi, a nemůžeme…“ Pošle to ve dnech, kdy ji všichni pranýřují a společností prosvítá pomluva, že Lambla odloudila Podlipské. S Žofií jsou přítelkyně, pořád jí pomáhá. Z malichernosti nemůže vzniknout nevraživost. Děvčata Rottova nepatří do

„kávové společnosti“. A ona šokuje mravokárce. Matka čtyř dětí si začne románek s mladým básníkem. Zašustila hedvábným šatem. Pobláznila nejen jeho, ale hlavně sebe. Na muže a děti teď nechce myslet. Vášnivý cit bez jakéhokoli pudu sebezáchovy. Nebeský v ní probouzel touhu po vzdělání, romantickou lásku, podlehla kouzlu vztahu, kde není hrubost a nezájem. Krátká epizoda, mladý medik přetrhl sám pouto a odjel do Vídně. Prchl před ní?

Všichni jí utekli, nechali ji na pospas klevetivé společnosti. Onemocněla z toho, horečky, apatie. Bez něho si už nic nedovedla představit. Bezvýchodně pochopí, že musí. Tolik mužů se jí koří, bez lásky k nim by se nikdy nezaprodala. Zná hranice svých citů. Až příliš si cení důvěry. Odmítne bližší vztah a ucházení Hanuše. Přátelství s Laurou není zastíněno nevěrou. Dočká se i ponížení, když jí movitý známý slíbí peníze za tělesný styk. Takhle ji vidí společnost? Pokořena až na dno. Raději suchý chleba. Vidí v ní nevěstku? Nevěstkou nikdy nebyla, nevěstou ano, z nerozumu.

Přemluvili ji doma a nakonec se nechala trochu okouzlit svým mužem. Své představy o Josefovi brzy pohřbí a ideální muž se objeví vždycky jen na chvíli, aby jí srdce rozdrásal. Potom se všichni poroučejí s výmluvou.

Však to Němcovi napsala: „Já chtěla muže mít, před nímž bych se kořit mohla, jenž by vysoko nade mnou stál, ale viděla jsem v mužích jen hrubé despoty…“ Co jiného jí zbývá než se vzepřít neomaleným pomluvám. I teď tady stojí sama na ulici, hledá ztracenou rovnováhu, vypořádává se s nechutným sporem.

„Paní Němcová.“

Ohlédne se. Kde je přátelské oslovení křestním jménem? Dlouho se už neviděli. Doktor Čejka. Překvapeně hledí na jeho vyzáblou postavu. V Praze se šuškalo, že je hodně nemocný. Když ji kdysi přiváděl do vlastenecké společnosti, čišelo z něho nadšení, radost. Setkali se ještě v padesátém prvním roce, zacházel s ní jako s děckem, bylo to pro ni komické, znal její skandál s Helceletem. Skandál ne, milostnou aféru. Teď před ní stojí schýlená postava.

„Už jsme se dlouho neviděli, že?“ Usmívá se, ale cítí, jak je to křečovité, když vidí jeho fyzickou změnu.

„Informoval jsem se na vás, byla jste na tom hodně špatně, jsem rád, že se ještě setkáváme.“ Podává jí ruku.

„Ani já na tom totiž nejsem zdravotně dobře.“

Při posledním shledání z něho ještě vyzařoval profesionální zájem, dnes je z něj mrzutý pan doktor, který zůstal se svou matkou a podřizoval se jejím rozmarům.

Chtěla by mu říct něco pěkného, ale nejde to. „Trochu jsem se šla projít, dělám korektury nějakých prací a budu připravovat svoje další spisy k vydání u Augusty, jestli je ještě přijme. Šeptá se, že chce odjet z Litomyšle.“

„Slyšel jsem, že…,“ trhaně se nadechuje, chce potlačit škrábání v krku, ale přes veškerou námahu se rozkašle suchým souchotinovým kašlem. Mávne rukou, nedokončí větu.

„Už to mám také spočítané. Přeji vám, abyste se zotavila.“ Nemůže pokračovat. Před touhle, kdysi tak krásnou ženou, která ho okouzlila jako celou tehdejší společnost, si musí zachovat dekorum. Podají si mlčky ruce. Loučí se dvě opuštěné duše. Každá se ubírá ke svému smutnému cíli opačným směrem.

Osmého února osmnáct set čtyřicet tři, to datum nezapomene, se jí dvořil na českém bále. Žofín byl plný okouzlujících žen, ona je však svou krásou převyšovala. Krásná až k pláči, tehdy ji ztratil. Vážný konkurent, mladý medik Nebeský, je všechny předběhl.

Od začátku o ni pečoval jako doktor, asistoval u jejích porodů, poslední Jaroslavův byl nejtěžší, bojoval, aby ji zachránil. Obletoval ji, zradila ho kvůli Nebeskému. Vidí se naposledy. Dvacátého pátého prosince mu už v kostele domlouvají jeho zádušní mši.

Náhodné setkání jí nepřidá. Nemocné tělo, myšlenky upřené k jedinému přání – dokončit v klidu korektury sebraných spisů a pokusit se ještě psát. Má tolik námětů, příběhy se jí pletou dohromady, musí si udělat poznámky. Horečka a nemoc ji ochromily, prázdná hlava odmítá myslet a k ničemu stejně nedojde. Musí, musí, pořád něco musí. A také se porozhlédne po novém bytě. Stačí malá kuchyňka a jeden pokoj. Ale až se zlepší počasí, pořád je ještě slabá. Dnes cítí teplo slunce, opírá se jí do zad, a když zahne do ulice, pohladí ji po pobledlé tváři. Zahání konflikt s Josefem i setkání s doktorem Čejkou. Vstoupí do krámu.

„Prosila bych lahvičku černého inkoustu.“

Lenivé srpnové odpoledne. Dnes si zaslouží odpočinek, stěhování ji vyčerpalo. Děti jí pomohly a Jindřich Clam Martinic zaplatil povoz. Neví, jak se to dověděl, ale Praha asi žije její aférou. Opouští manžela. Pro ni je ale daleko větší záhadou zaslaná částka sta zlatých. Hned druhý den si chce ověřit odesílatele, ale žádné takové jméno se v uvedeném domě ani v ulici nevyskytuje. Uvedená adresa je falešná.

Nově vymalovaný byt v prvním poschodí, prkna se suchem rozestupují na čistě vydrhnuté podlaze. Nad kamny rozvěšené nádobí, v poličce hrníčky s pomněnkami. Z pouti. Kdo jí je daroval? Babička? Přátelé? Josef? Josef ne, ten nepřinášel dary.

Dora se vyznamenala. Nedovolí jí vynášet těžké věci kvůli minulé nemoci, ale oblečení a svou rozdělanou práci si balí sama. Z nábytku si odváží jen stůl, židle a dvě ztrouchnivělé postele. Nechávají je však u domácího v kůlně, jsou tak poničené plísní, že se téměř rozpadají. Na podzim je rozřežou na topení. Jak dovedl tajemný dárce odhadnout její potřeby. Vůz se otáčí a přiváží nové postele i se skříní. Také peřiny jsou vyhozeny. Čistě povlečené postele s nacpaným slamníkem. Pocit voňavého domova, takhle usínala Barunka. Ještě křížek na čelo od babičky.

Němec odešel z domu hned ráno, aby nemusel sledovat celý rozruch. Teď se nečekaně vrací. Udýchaný vběhne do místnosti. Rozepnutý kabát odhaluje vyzáblou postavu, unavený knír a rozcuchané vlasy svědčí o jeho spěchu. Jako by si v poslední chvíli uvědomil, že chce být přítomný při odchodu své ženy. Přimhouřené oči blýskají zlobou. Nervózně pobíhá po pokoji. Bojovník připravený k útoku. Tolikrát chtěl svou ženu vyhodit, a nakonec je to on sám, koho tady nechají v místnosti, kde je cítit plíseň. A bude tu ještě větší samota a zima. Chudoba, peníze, nevěra a talent vytvořily mezi oběma propast. Kdyby měli tolik rozumu jako tehdy, určitě by se setkali jen jako přátelé, kteří by si vážili jeden druhého.

Obdivovala jeho zápal pro vlastenecké smýšlení, jeho největší, ale jediný dar. Tehdy jí ho nadšeně nabídl. Přivedl ji mezi vlastence. Jak naivní. Odloudili mu ji. Byla to pro ně citová záležitost, nebo hra? Na jiřinkovém plese pociťoval pýchu, jakou má ženu. Vůbec mu nevadilo dvoření mužů. A teď? Chtěl by jí říct pár tvrdých slov, aby pochopila, jak mu ublížila.

Sykne: „Však ty se ještě s prosíkem vrátíš.“ Aspoň něco dodat. Srazit ji, ponížit. Nebo pohladit po vlasech? Ucukla by, určitě by se nenechala. Možná by měla strach, že ji zase uhodí. Nadechuje se.

Nečeká na další urážky, mlčky kolem něho projde. Míjí pětadvacet let s tímto mužem. Často se mezi nimi blýskalo. Někdy na dobré časy, ale to byli daleko od sebe, většinou hřmělo. Lhostejnost. Tohle je ono správné slovo, které se v ní ozývá. Nemůže ho litovat už kvůli dětem. Nějak si poradí, má práci, má do začátku bohatý závdavek od štědrého dárce a Augusta už se ozval s první splátkou. Pro ni nečekaně vysokou. Tolik jí loni nenabízel. Vyjde z šeré místnosti do denního světla. Setřásá ze sebe napětí, které bylo tak dlouho usídlené v jejím pokoji, v tomto domě, v ulici, po které škobrtala v děravých střevících.

Obrátí se na vozku. „Myslím, že už máme naloženo a můžeme jet.“

Chvíli vstřebává klid, tělo vystavené odpoledním paprskům. Řinou se sem otevřeným oknem. Nastěhovali se, musí dát do pořádku placení. Domácí se jen mihl, když s ním domlouvali uskladnění postelí, a celou dobu se přátelsky usmíval.

„Doro, půjdu zaplatit podnájem, hned se vrátím.“ Vystupuje po vrzavých schodech k jeho bytu a v duchu počítá, že zaplatí za dva měsíce dopředu, dokud má dost peněz. Ví o své slabosti, neumí s nimi příliš hospodařit.

„To nemyslíte vážně, nikoho neznám, kdo by mi mohl pomoct a uhradil by tak velkou částku,“ kroutí nevěřícně hlavou. Tolikrát měla spory s majitelem domu, když neměla na vyrovnání. Vyhrožoval jí i vyhozením. Tohle je komedie. Obrácená situace.

„Ano, přišel za mnou nějaký pán, že jde zaplatit za podnájem paní Němcové na celého půl roku dopředu. A ještě si kladl podmínku, že byt musí být ve vyšším poschodí, aby nebyl vlhký a svítilo do něho polední slunce. Vyměnil jsem vám ho, a navíc nechal vymalovat.“

„Nevíte, kdo to mohl být?“

„To netuším, a i kdybych věděl, měl jsem zakázáno o tom s kýmkoli mluvit. Jsem vám k službám, milostpaní.“ Domácí se před ní uklání, jako by mluvil s nějakou bohatou ženou. „Doufám, že budete spokojena.“ Nezáleží mu na tom, že má před sebou někoho, kdo rozčiluje maloměstskou společnost, žádná spisovatelka ho svými knihami neohromí. Nečte nic, ani noviny, jeho zajímají jen kulaté peníze. A tady má jistotu na půl roku, že nebude muset vymáhat jedinou zlatku.

„Jarouši, Doro, tomu neuvěříte,“ sesune se na židli a vypráví o rozhovoru, který těžce vydýchávala o dvě poschodí výš.

„To musí být nějaký bohatý příbuzný nebo ctitel, který nemá čisté svědomí,“ směje se Jaroslav. Jemu tahle situace vyhovuje. Vychutnává si klid domova. Konečně nemá za zády nikoho, kdo by ho vyhodil z domu. Zatím se budou muset vměstnat tři na dvě postele, ale on by klidně spal i na zemi. Dřevěná podlaha netlačí tak jako tvrdá slova.

Jaroslavova lehkomyslná věta v ní vyvolá řadu vzpomínek. Na ctitele dnes ne, ale na svoji výchovu. Domácí výuka. Nejdříve vévodský zahradník Binder, později učitelský mládenec Purm a poté následovaly tři roky panské výchovy na zámku. Zadarmo, nikdo se nad tím nepozastavuje, v rodině se rodí další děti, na takové zbytečné vzdělání pro děvče nemohou být peníze. Nikoho z dalších sourozenců už takhle nehýčkali, jen ji.

Nejšťastnější období jejího života ve Chvalkovicích, hlava plná ideálů, počáteční dvoření mužů. Bojí se citů, jež v ní probouzejí, a zároveň pociťuje mrazivé chvění ze setkání s flirtujícími mladíky. Nebaví ji hra na klavír, vyšívání jsou pro ni ztracené hodiny, zato se zájmem sleduje přípravu Hochova mladého Viléma na techniku. Čte knihy, které jí předkládají, i ty, které si tajně odnáší. Nikdy později není tak volná jako tady. Odsud, kde mohla běhat, tančit, smát se, snít s hrdiny románů od německých autorů, ji vracejí k matce připravené stále napomínat, jak se má chovat, jak se postavit, co nemůže říct. Vytržena z romantického prostředí do bytu plného křiku malých dětí, stísněného pološera, kde chybí pěkné matčino slovo.

Otec ji miloval, matka se přemáhala. Cítila její odtažitost i přání se jí co nejdříve zbavit.

Zůstává ještě ratibořická knihovna, kam má volný přístup, paní kněžna ji nabídla k dispozici. Byl to vděk za služby otce v jejích službách, nebo v tom bylo něco víc? Tak málo pro její vzdělání. Nastrojené děti, babička v kroji a s plachetkou, návštěva na zámku. Nikdo z jejích poddaných nebyl takhle vyznamenaný. „Barunko, z tebe roste krásná slečna,“ prohlíží si ji kněžna se zájmem. Jenom ji, ostatní děti lhostejně přehlédne. „Dejte pozor na její výchovu,“ obrací se na starou ženu. V očích má tolik něhy, děvčátko klopí oči a pokorně přijímá nečekané vyznamenání.

Matka se stále upíná k myšlence, že dostane od vrchnosti věno. Vdavky mladé slečny jsou tu, avšak paní kněžna je nemocná. Ze zámku přijíždějí čtyři kočáry s premovanými kočími, nevěstu potěší krásné zlaté náušnice, nic jiného. Věno se někde zatoulalo.

„Náušnicemi zaplatím bytné nájem, do začátku nám chybí peníze,“ lehkomyslně je vyjme z uší. Němce její gesto tehdy okouzlilo. Už nikdy ale nemá na to, aby je vyplatila zpět. Ztracená paráda a kousek zámeckého světa.

Němcová sedí zamyšlená a neodvažuje se pomyslet na jakoukoli souvislost se zámeckými schovankami. Bláznivé sny. Ještě jí zůstaly z romantické četby. Dnes dostala pomoc od neznámého dárce. Musí poděkovat Jindřichu Clam Martincovi za poslaný povoz. Váží si ho nejen kvůli jeho pomoci při stěhování. Kdyby bylo takových šlechticů víc, kteří se zajímají o potřeby českého národa… Urovná všechno až zítra. Dnes ne, den je příliš krásný.

Vrací se od Clam Martinců s nepořízenou. Ani ji nepustil ke slovu.

„Kočí a koně odpočívají, proč by vám nemohli převézt tu trochu věcí při stěhování. Ne, ne, nebudeme o tom mluvit, paní Němcová, kočí je placený za každodenní práci a v pátek neměli opravdu co dělat.“ Směje se a přátelsky ji pozve do salónu na kávu. Věkově si jsou blízcí, společensky propastně vzdálení.

„Ale já mám peníze. Sice nevím, kdo mi je poslal, ale ráda bych vyrovnala všechny dluhy,“ brání se. Zbytečně.

„Tak vy přijmete peníze od neznámého dárce a ode mě nechcete? Cizí mohou a já, pro kterého je to maličkost, bych si měl nechat zaplatit? Sám bych vám chtěl nabídnout. Kdybyste cokoli potřebovala, rád vám pomůžu. A nejsem sám. Jste už slavná spisovatelka, taková se jen tak brzy nenarodí.“ Posadí ji a káže dál. „Vezměte si takového Máchu, jak dlouho byl zatracovaný, a v současnosti je oslavován jako geniální básník. Český národ potřebuje velké lidi, nadějné spisovatele, mezi májovci se jich několik hemží, ale vy je v próze převyšujete všechny. Snad se vám vyrovná Světlá, ale v ní není ten laskavý svět, jaký máte ve svých povídkách vy.“

„Lichotíte mi, ještě nikdo mi tak hezky moje dílo nepochválil.“

„Ale ano, to jen vy jste příliš skromná jako vaše hrdinky. Světlá je větší bojovnice. O ní ještě uslyšíme.“ Zasměje se té myšlence. „Vlastně už slyšíme. Přemílá se nějaká aféra s Nerudou. Víte o tom?“ Nabídne jí šálek voňavé kávy. Pozlacené porcelánové hrníčky se křehce vyjímají na ořechovém dřevě kulatého stolku. Odpolední slunce se vtlačí do místnosti a rozjasní zelenou barvu tapet.

„Nechodím do společnosti. Moje nemoc a rekonvalescence… Co se vypráví o Johaně?“ Tahle přísná dáma, že by se dostala do lidských řečí?

„Moc o tom nevím, vy ty literáty znáte lépe. Říká se, že je Neruda hodně společenský, bohužel mu nestačily peníze a zadlužil se. Světlá ho prý zachránila, prodala tajně nějaký rodinný šperk, jenže to vyplulo na povrch, a takové pikantnosti jsou vždycky dobrým soustem. Letní období, taková mrtvá sezóna, je třeba ji nějak oživit. Mužákovi teď nejsou v Praze, až se vrátí, bude u nich asi rušno.“

„Je mi Johany líto.“ Nepřizná, že se nepochopitelně odcizily a nestýkají se. Nebude se k tomu vyjadřovat. Tady ne, i ona byla kritizována. Všechny zajímá jen morálka, na city se dupe. Zavede řeč na svoji práci a znovu na tajemného dárce. Hodinka uplyne, dopijí poslední kapky aromatického nápoje. Nepamatuje si, že by kdy pila tak lahodnou tekutinu. Loučí se, Martinic ji uctivě vyprovází ke dveřím. Některé odpoledne se zastaví u Podlipských, tam budou vědět určitě podrobnosti, ráda by Johanu podpořila, ale copak to jde se tlačit do dveří, které jí byly přivřeny?

Cestou počítá, kolik zůstalo ze získaných peněz, když nemusela poslední dny platit. Představuje si krásný šedý kostým a novou sukni, pro Jaroslava kalhoty a Dorka potřebuje také obléct. Po dlouhé době bude moci koupit sobě i dětem trochu parády. Tvář jí rozjasní sotva neznatelný úsměv. Dívá se kolem sebe a poprvé si všimne, jak v některých oknech kvetou fuchsie a muškáty. Na zápraží doma mívali i myrtu s rozmarýnou.

„Až budeš nevěsta, přidáme ti ji do věnečku, krásně voní,“ slibovala babička. Svatba. Rychlá, uspěchaná, babička už je dávno ve Vídni, nepřijela. Na myrtu se zapomnělo. Na tolik věcí se zapomnělo. Slibovali jí hodného muže. Nebo neslibovali? Vysnila si ho? Už první měsíc po svatbě brečí. Matka přijela hasit rozepři. Neměli ji do sňatku nutit. Kdyby utekla z Prahy, třeba by nepsala česky, je to Josefova zásluha a také Nebeského. Asi by tvořila německé uvzdychané romantické slátaniny. Co by jí přinesla svatba s někým bohatším? Pravidelné dýchánky s dámami u kulatého stolku a zájem jen o pomluvy. Zajištěný chleba. Babička jím se solí vítala návštěvu a matka se zlobila. Dámy zvedaly povýšeně nos. Ona by po něm sáhla, tolikrát ho neměla, děti plakaly hlady, psala jim pohádky. Slovem hlad neutěšíš. „…chléb náš vezdejší dejž nám dnes…“

Ve vzduchu visí křik. „Josefe, nekřič, málo mi platí, a ty také moc nepřidáš.“ Dnes je pohoda. Splněné přání. Opožděně, ale i za tohle děkuje.

S Nerudou se setkala poprvé ve svém bytě, přišel požádat o příspěvek do almanachu Máj. Hubený černovlasý mladík, v očích zděšení a rozpaky. V takové bídě žije talentovaná spisovatelka? Slíbila příspěvek, požádala o honorář. Nemohla jinak, pochopili. Za Chýši pod horami jí zaplatili požadovanou sumu.

Dnes je na tom Neruda podobně, topí se v dluzích a Světlá ho zachraňuje. Jak lehce tančil, tak rychle dovedl peníze roztočit. Společnost se přiživuje na skandálu. Milostná aféra vdané ženy a básníka s nevalnou pověstí. Rodinný šperk je zastaven a tajemství prozrazeno. Davy přihlížejí pohoršujícímu vztahu. Veliké oči, bublina se nafoukla. Němcové utekli milenci, Neruda neuteče. Světlá, ta moralistka Světlá, zůstane u rodinného krbu. Pokorně se vrací k manželovi. Spálené milostné dopisy, spálené mosty. Tak ráda by jí napsala podobný dopis, jaký od ní kdysi dostala, aby jí dodala odvahu, ale teď už to nemá význam. Johana všechno vyřešila, dovede být sama k sobě tvrdá. Ona by svou lásku nikdy nevzdala, sebevědomě ji vždycky dávala najevo. Děsila společnost, polekala svou otevřeností i své milence. Vdaná paní, vášnivé vzplanutí, není farizejka. Co cítí, neskrývá. To jen úctyhodné maloměšťačky zachovávají společenské pokrytectví. Tiše, tajně, nenápadně.

Až se znovu setká s Johanou, udělá první krok ke smíření. Zná moc dobře první dny po rozchodu. Může vůbec vyslovit, že čas je univerzální lék na velikou bolest? Kolikrát si musela opakovat smysl téhle věty, aby uvěřila.

Bála se, že bude odmítnuta, že ji nepustí za práh měšťanského domu. Johana ji přijala bez jakýchkoli emocí, podala jí vlažně ruku a zavedla do salonu. Sedí proti sobě, mezi nimi kulatý stůl s těžkým háčkovaným ubrusem. V místnosti se převaluje těžký odér z nábytku a čalouněných židlí, třebaže je okno otevřené a proudí sem teplý vzduch.

Světlá vypadá vedle Němcové mohutně. Dojem vyvolávají olivově šedé šaty s dlouhou širokou sukní, dole ozdobenou lesklou stuhou. Poprsí obepíná kabátek bez dekoltu, v úrovni pasu vybíhá do mírné špičky, pod ním vykukuje bílá halena. Taková paráda! Němcová pohlédne na své obyčejné tmavé šaty, zkrášlené jen bílou vložkou u límečku, a zrozpačití.

„Asi tě ruším, jsi ustrojená, někam odcházíš?“

„To nespěchá, chtěla jsem jen něco vyřídit, ale když tam půjdu odpoledne, nic se nestane.“

„Dlouho jsme se neviděly, sleduji tvoje literární práce, líbí se mi. A všichni tě chválí.“ Neví, jak začít, pochvala snad navodí přátelskou atmosféru.

Světlá roztaje. „Kritika je zatím kladná, ale na jak dlouho… Však víš, jak nás hodnotí. Jednou jsi nahoře, za chvíli tě zase smetou. Čekají na každé uklouznutí.“

Přihraje jí, mohla by se zmínit, že ji rozčiluje pohoršení, které vyvolala svou pomocí Nerudovi, ale v této chvíli si nejsou tak blízké, aby zamířila přímo k podstatě. Jestli se bude chtít Johana svěřit, řekne jí svůj názor. Zrak jí sklouzne na stolní hodiny z třešňového dřeva. Přitahují pozornost ke komodě, umístěné na protější straně místnosti. Kovový zvuk pendlovek ohlašuje právě desátou. Světlá počká, až odbije přesný čas.

„Slyšela jsem o tvé nemoci,“ pokračuje do nastalého ticha, „jsem moc ráda, že se ti daří lépe. Neodvážila jsem se za tebou jít, Žofie mi všechno vylíčila.“ Soucitně se podívá na Němcovou. „Měla bys jet na venkov. Zmizím také na čas z Prahy do mužova rodiště, kdybys chtěla,“ kývne přátelsky hlavou, „aspoň by mi nebylo smutno. A zapomněly bychom na zbytečné čtyři roky, kdy jsme se nestýkaly.“

„To je od tebe milé, nevím, jestli budu moci přijmout, mám teď hodně práce, Augusta mi chce vydat souborně spisy, dělám korektury a opravuji i cizí rukopisy. Zaplaťpánbůh nemusím se doprošovat.“ Chtěla sama požádat, aby smazaly dlouholeté nedorozumění, ale Světlá ji předběhla. Trochu ji to dojalo, hlas se jí mírně zachvěl.

„Týdenním pobytem nic neztratíš, můžeš pracovat, nebudeš rušena. Taky nemám dokončený vesnický příběh,“ nedá se odbýt Johana. Tahle spisovatelka dělá korektury lidem, jejichž dílo nedosahuje úrovně Němcové ani desetinou. Odvěká nespravedlnost způsobená penězi.

„Uvidím, ozvu se ti. Přijdu za tebou po letech na návštěvu, a jako bychom se rozloučily včera. Ani nevíš, jak mě naše nedorozumění mrzelo.“

„Mně se teď známí spíše vyhýbají a živí se pomluvami.“ Vážná tvář, orámovaná hladce sčesanými vlasy, se lehce zamračí. „Uťala jsem svým rozhodnutím všechny jízlivé řeči.“

„Myslíš, že jsi udělala dobře? Pamatuješ, cos mi napsala, když mě semlela společnost kvůli vztahu s Lamblem?“

„Cizím se dobře radí, ale mně chybí odvaha. Asi jsem zbabělá. Pohřbila jsem všechno pěkné, co se ve mně ozvalo. Tobě to můžu říct. Nikdy jsem nic podobného necítila a už ani nebudu. Postavila jsem morálku nad cit.“ Hlas jí mírně zavibruje. „Celý život s tím budu žít. Když ho potkám, budu ho míjet bez povšimnutí. Jen mé srdce za ním bude klopýtat.“

„Johano.“

Chvíli sedí mlčky. Beznaděj se usídlila v místnosti, zatuchlé měšťáckou morálkou.

„Ani jsem ti nic nenabídla, jsem špatná hostitelka,“ ozve se první Světlá. „Zůstaneš na oběd? Dnes máme zadělávané telecí podle Rettigové.“ Snaží se usmívat, v očích uložená prohra, za vysokým čelem pevné rozhodnutí. Celou noc nerovný boj. Klidný život v nekonečné pustině domova, nebo nejistá divoká budoucnost. Urazilo ji Mužákovo ultimátum a její dopisy Nerudovi v jeho rukách. Neměl právo si je vynutit ani je číst. A přece se pokořila a zůstala.

Němcová chvíli váhá. Přišla sem po dlouhé době. Ale Johanino naléhání nepřipustí zápornou odpověď. Zdráhavě se podvoluje. „Děkuji za pozvání, ráda přijmu, dnes jsem doma sama a láká mě ochutnat, co dobrého nabídla ve své kuchařce Rettigová. U mě bývá telecí na talíři jen zřídka.“

Špatně ji provdali.

Hořce se usměje, přelétne očima po nabubřelém měšťanském pokoji a v duchu ho srovná se svým. „Nestěžuju si, už nemusím prosit o peníze, zatím mi Augusta dobře platí. Takhle dlouhé období, kdy si sama poradím, nepamatuji.“

Polední oběd se protáhne do druhé hodiny. Posezení je stejně milé jako chutné telecí, které voní v bohaté míře na talíři.

Doma sáhne do police a listuje v románu Láska k básníkovi. Trochu zamotaný příběh, zpověď Světlé je průhledná, ani svým koncem čtenáře neošidí. A navozuje budoucí odpověď. Johano, jsi příliš sešněrovaná společností, která ti vystavila mantinely. My dvě bychom si měly popovídat o svých názorech na život. Dala bych ti velkou míru svého volnomyšlenkářského postoje a od tebe bych si vzala trochu zodpovědnosti. Ale jen trochu, neumím se klanět pokrytecké počestnosti „vysoce“ postavených dam.

Zastrčí knihu mezi ostatní. Napsala by ji úplně jinak.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prodloužená sonáta života Boženy Němcové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.