EDICE STAR TREK

edici řídí ALBERT BALATKA

DOSUD VYŠLO:

NOVÁ GENERACE (hlavní linie)

Nemesis přepis filmu , TNG: Smrt v zimě

Titan: Mezi dvěma světy, Titan: Černý král, Titan: Orionovi psi

TNG: Odpor, TNG: Q – Otázky a odpovědi, TNG: Před zneuctěním Titan: Meč Damoklův, TNG: Větší než pouhý součet

Kompletní trilogie Volání osudu:

#1 Bohové noci, #2 Pouzí smrtelníci, #3 Ztracené duše

Jednotný osud

Titan: Přes dravé moře, TNG: Mír prohrává

DISCOVERY

Nejtěžší chvíle

DEEP SPACE NINE

#1 Vyslanec, #2 Obležení, #3 Hledání, #4 Vlastní krví, #5 Padlí hrdinové, #6 Saratoga

VOYAGER

#1 Ochránce, #2 Únik, #3 Ragnarök

Kompletní trilogie TEORIE STRUN: #1 Koheze, #2 Fúze, #3 Evoluce

Kruh se uzavírá

ENTERPRISE

Kompletní trilogie ROMULANSKÁ VÁLKA:

#1 Kobayashi Maru, #2 Pod křídlem dravce, #3 Odvážně vstříc bouři

ÉRA ZATRACENÝCH

2311: Hadi v rozvalinách (Enterprise-B )

PŮVODNÍ STAR TREK

Kompletní trilogie ZKOUŠKA OHNĚM:

#1 McCoy, #2 Spock, #3 Kirk

Star Trek (2009) přepis filmu

Star Trek: KUSY jedinečná sbírka česko-slovenské fan-fiction

Příběhy od Kapitánova stolu povídková sbírka o devíti kapitánech

STAR TREK

DISCOVERY: DESPERATE HOURS

TM & © 2019 CBS Studios Inc.

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

All Rights Reserved.

This book was originally published by Gallery Books,

an imprint of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2019 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright © 2019 for Cover by Jakub Schejbal

Copyright © 2019 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6421-9

Všem, kteří udržují náš sen naživu

Právo a spravedlnost

mají k sobě často nekonečně daleko.

Emmeline Pankhurstová, britská sufražetka

Můj příběh (1914)

HISTORIKOVA POZNÁMKA

Události tohoto příběhu se odehrávají v květnu roku 2255, přibližně rok před historickým střetem hvězdné lodi Shenzhou u dvojhvězdy a rok po první misi Enterprise na Talos IV.

1

Kčertu. Co se zase děje? Jon Bowen bral schody po dvou a stoupal po točitém schodišti, jako by mu za zády hořelo. Řídicí středisko se nacházelo pouhá čtyři patra od jeho ubikací, on byl však zadýchaný už po dvou. Obvykle by si počkal na výtah, avšak žádný tropický malström na Sirse III dosud plošinu Arcadia Explorer nesužoval natolik, aby kvůli němu její podvodní vrták spustil naráz hned několik poplachů.

Dolů po schodech se kolem Bowena prohnala trojice mechaniků. Zády se přitiskl ke zdi, aby je nechal projít; byli ověšeni nářadím, kabely a objemnou pohotovostní výstrojí. Ani jeden z nich mu nevěnoval pozornost. To mu vyhovovalo. Zpod řídnoucích blonďatých vlasů se mu řinuly kapky potu a snažil se popadnout dech. Jakmile bylo schodiště volné, pokračoval ve výstupu, pod vousy proklínal bolest v kříži, křeče ve stehenních svalech a hlavu, která se mu točila.

Čím byl vrcholek schodů blíž, tím jasněji Bowen slyšel poplachovou sirénu plošiny – otravné bzučení, které zvukotechnici nastavili tak, aby přehlušilo hukot větru a narážejících vln. Podlaha poblíž dveří vedoucích ven byla mokrá a chodba do řídicího centra šuměla deštěm bičujícím vnější stranu plošiny. Bowen blikající oranžová světla a ječící sirény ignoroval a spěchal úzkou chodbou do stísněných prostor centra.

Modré světlo zářících displejů kontrastovalo s jantarovými záblesky stropních poplachových světel. Posádka seděla na svých místech, což bylo uprostřed noci vzácné. Bowen zamířil k operačnímu stolu a zvolal: „Co se to sakra děje?“

Vedoucí noční směny Lewa Omalu uvolnila Bowenovi místo u stolu, a zatímco se zvedala, předala mu sluchátka s mikrofonem. „Vrták na něco narazil.“

„To je snad normální, nebo ne?“

Omalu ukázala na chybovou kontrolku problikávající na hlavním systémovém displeji. „Zasekl se.“

„A do háje.“ Zatímco si Bowen zvětšoval senzorový obraz ze spodní části vrtací šachty, mručel si pod vousy tvrdší nadávky. „Co krucinál může zastavit plazmový vrták?“

„Stejný kompozitní materiál bohatý na duranium, který nás sem původně přivedl.“ Omalu tmavě hnědým prstem ukázala na obraz průřezu mořským dnem. „Právě jsme prorazili spodní vrstvu sedimentů, když vrták přestal pracovat.“

Žádné z údajů na displeji nedávaly Bowenovi smysl.

„Tak ho vytáhněte.“

„Které části slova ‘zasekl’ jsi nerozuměl?“ Omalu si všimla Bowenova ostrého pohledu a dál svou výbušnou náladu raději krotila. „Všem těžebním specialistům, kteří byli po ruce, jsem nařídila, aby do vrtáku okamžitě převedli záložní energii. Jakmile ho uvolníme, zkontroluju poškození a pošlu dolů sondu, tím zjistíme, s čím máme tu čest.“

„To zní rozumně.“ Bowen svou špatnou náladu také potlačil. Byla to jen další pracovní noc, další běžná situace odvíjející se v duchu Murphyho zákoníku – nic, s čím by se nedokázali poprat. „Co bouře? Zkomplikuje nám to?“

Omalu pohlédla k oknu z průhledného hliníku na jižní straně operačního centra, zadívala se do blesky osvětleného přívalu větru a deště omývajícího Arcadii a vrhla na Bowena skeptický pohled. „Žertuješ, že? Je to obyčejná bouřka. Jako malá jsem v létě v Lagosu plachtívala při mnohem horších.“

„Myslel jsem si to. Jen jsem se chtěl ujistit.“ Zapřemýšlel, jestli bude schopný zase usnout, pokud se teď vrátí do své kabiny, anebo raději zůstane vzhůru. Do rozbřesku zbývalo pouhých pár hodin. „Je v kuchyňce ještě nějaká káva?“ zeptal se Omalu.

„Hádej.“

„Lidi na téhle plošině by se měli naučit, že když jsou na suchu, zásoby se doplňují. Říká se tomu slušnost, sakra. Víš, jaký jsem…“ Světla na stropě zhasla, podlaha se náhle zavlnila a otřásla a vrhla Bowena na operační stůl. Omalu a půl tuctu dalších členů operačního týmu zavrávorali. Všichni do sebe navzájem vráželi nebo se skáceli na technické konzole. Bzučivý poplach nahradily ječící sirény a během chvilky téměř všechny kontrolky na hlavním systémovém displeji zčervenaly indikátory kritického stavu.

Za jižním oknem se kolem jednoho z palivových článků utvořila ohnivá koule. Od plošiny se odtrhl nákladní jeřáb a sesul se do moře.

Bowen se natáhl přes operační stůl, aby aktivoval interkom. „Strojovno, tady operační! Hlášení!“ Ale zaslechl jen šum. Přepnul na jiný kanál. „Ovládání vrtáku, tady operační! Hlášení!“

Naprosté ticho.

Omalu se dobelhala k Bowenovi.

„Zasáhlo nás něco?“

„Jak to mám vědět?“

Bowen zoufale hledal smysl ve zmatku naskýtajícím se na všech operačních monitorech. „Na podúrovních šest a sedm hoří. Z nižších pater žádné údaje nemáme.“ Otočil se k vedoucímu vrtu. „Rámájane! Co se to děje?“

„Seismická aktivita, přímo pod námi,“ odpověděl hlasitě vedoucí vrtu původem z Bombaje, aby překřičel rámus poplachových sirén a zlověstného dunění, které rezonovalo celou nadzemní částí plošiny. „Náhlý vzestup mořského dna. Tlačí vrták nahoru do…“ Jeho hlášení přerušil další výbuch viditelný za oknem. Plošinu prorazil ohnutý a rozlámaný plášť vrtáku, pronikl její střechou a zanechal za sebou řadu prasklin. Bowen s hrůzou sledoval, jak střední část Arcadie mizí uvnitř dutiny, vytvořené náhlým vzestupem masivního vrtáku.

„Do hajzlu,“ zaklel tiše. Hlasitěji se domáhal vysvětlení: „Hlášení! Hned!“

První mu odpověděla Omalu. „Vzedmutí mořského dna potvrzeno. Všechny naše podpůrné sloupy praskly.“ Přepnula na vysílání z vnějších bezpečnostních senzorů. Na operačním stole se objevil obraz – dokazoval, že dvě patra masivního zařízení odpadla, zmizela ve vířících vodách pod nimi a vzala s sebou přes dvě stovky členů personálu včetně většiny techniků. Obraz se naklonil, jak se plošina opět otřásla, a Bowen zavrávoral. Omalu zuby nehty sevřela okraje operačního stolu. „Pokud se plošina pohne kterýmkoli směrem o víc než šest metrů, potopí se.“

Bowenovy myšlenky opanoval strach. Arcadia stála na sloupech z termobetonu vyztuženého duraniem. Měly by odolat jakékoli přírodní katastrofě, jakou by jim planeta mohla připravit. Teď se však celé zařízení chystalo během pár chvil zmizet pod 2 400 metry vody.

Na opravy nebyl čas a neměl by je ani kdo provést, jelikož většina techniků byla po smrti. Bowen neměl na vybranou. Přiložil dlaň na biometrický panel na displeji centrálního systému. „Počítači, vyhlas evakuaci na všech palubách!“

„Potvrzuji,“ odpověděl počítač mužským hlasem se suchým londýnským přízvukem.

Bowen se odvrátil od konzole a narovnal se. „Všichni odtud ihned vypadněte! Dostaňte se ke člunu, k raketoplánu, kamkoli! Pohyb!“ Místnost se vylidnila během pár sekund. Omalu ale musel Bowen od systémového displeje odehnat. „Je konec, Lewo! Musíme jít! Hned!“ Málem o sebe zakopli, jak se hnali k nejbližšímu východu. Rámájan Čandra jim byl v patách. Opustili operační centrum a mířili ven do bouřky.

Omalu se na křižovatce můstků ve tvaru písmene T zarazila.

Bowen jí ukázal doprava, Čandra je ale oba stáhl opačným směrem. „Tudy!“

Bowen se bránil: „Ale čluny…“

„Jsou moc daleko,“ přerušil ho Čandra. „Raketoplán je blíž! No tak!“ Štíhlý inženýr se ujal vedení a prováděl je oslepujícím závojem deště, který bodal Bowena do tváře.

Jak Čandra slíbil, hned za dalším rohem se nacházel úzký můstek na přistávací plochu, na níž byl zaparkovaný raketoplán.

Trojice k němu doběhla a snažila se udržet na nohou, jak se plošina nakláněla. Omalu na mokrém kovovém můstku uklouzla a málem přepadla přes zábradlí do změti polámaných kovových trámů čnících nad vířící masou černé vody. Bowen ji popadl za košili a vytáhl ji zpět na můstek. „Není ti nic?“ Zavrtěla hlavou; déšť jí zaléval tvář. Popohnal ji a už zase pokračovali v běhu k raketoplánu.

Čandra dorazil k malému plavidlu první a vrhl se do pilotního křesla. Omalu zůstala vzadu, aby utěsnila průlez, zatímco Bowen se připoutal k velitelskému křeslu. „Dostaň nás do vzduchu,“ rozkázal Čandrovi, „než všechno…“

Než stačil větu doříct, pohroma už nastala. S burácením hodným hromu se plošina uvolnila ze svých rozdrcených sloupů a klouzala do moře. Za průzorem kokpitu se odvíjela noční můra. Jednotlivé části plošiny se rázem roztrhaly na kusy a do oceánu vychrlily úlomky kovu a lidská těla.

Raketoplány a jiná malá vesmírná plavidla na dalších přistávacích plochách sklouzly přes okraje a potopily se do rozbouřeného moře. Bowen cítil, jak se i jejich raketoplánu zmocňuje gravitace, a pochopil, že její tah je předzvěstí jeho blízkého osudu.

„Rámájane…!“

„Vím, Jone! Zmlkni!“

Čandra zahájil studený start a aktivoval manévrovací trysky. Jakmile maličké plavidlo začalo padat k hladině mořské vody, sevřel Bowen konzoli raketoplánu – a pak zaskřípal zuby, když se Čandrovi podařilo ovládnout řízení a přinutit plavidlo i přes vysoké gravitační přetížení stoupat. Spodek a levobok se otřely o vlny a vytvořily na hladině brázdu.

Pak Bowen s Čandrou spatřili, jak se na ně řítí celé těleso Arcadie Explorer. Čas jako by se zpomalil. Čandra provedl otočku, která jim všem převrátila vnitřnosti, pak raketoplán zrychlil, protočil a navedl zubatou mezerou v rozlomené nadzemní části plošiny jako tenké vlákénko pronikající jehlou smrti. Černou oblohu přímo před nimi rozčísl blesk a Bowen se na půl sekundy domníval, že explodovali…

Pak záře opadla, zrak se Bowenovi zaostřil a on si uvědomil, že vyvázl živý.

Když se raketoplán ostře natočil, shlédl Jon dolů a spatřil poslední kus plošiny, jak se rozpadá a mizí v kaskádě ohnivých výbuchů, které záhy pohltilo moře.

Nad zpěněnými vlnami, kde před pár minutami stála vrtná plošina, stoupala k nebi olejovitá mračna.

Voda zavířila a rozestoupila se, aby odhalila ohromné těleso – cizí a monstrózní –, připomínající hrozivého obra ze starověkých mýtů, osvobozeného z oceánského vězení. Kusy plošiny se řítily z jeho zaoblených zad a opět padaly do slaných hlubin.

„Panebože.“ Bowen ukázal na kolos. Čandra jej vyděšeně a ohromeně pozoroval; na tváři Omalu se zračila čirá hrůza. Než si jej stačili podrobněji prohlédnout, pohltila jejich raketoplán bouře a plavidlo se řítilo pryč od místa zkázy zahaleného temnotou, blesky a prudkým deštěm.

Omalu sebou žuchla na podlahu mezi Bowena a Čandru. „Co byla ta věc zač?“

„Nemám ponětí,“ přiznal Bowen. „Ale než předstoupíme před guvernérku, měli bychom si na tu otázku raději najít odpověď, jinak jsme všichni v háji zeleném.“

2

Velícímu důstojníkovi vždy náleželo výsostné právo dostavit se na schůzku s mírným zpožděním a dnes večer kapitánka Philippa Georgiou tuto výsadu ráda využila. Podvědomě dobře věděla, že puntičkářství, s jakým si oblékala slavnostní uniformu, je jen čistou prokrastinací plynoucí z touhy vyhnout se ne úplně příjemným povinnostem, s nimiž do jisté míry nesouhlasila. Její neochota se odrážela i v pozvolném kroku, jímž opouštěla svou kajutu a nastupovala do výtahu, který ji odvezl do důstojnické společenské místnosti, nacházející se na opačné straně jedné ze spodních palub talířové sekce hvězdné lodi Shenzhou. Jak se blížila ke dveřím sálu, každý další krok jí připadal náročnější než předchozí.

Pak se dveře před ní rozestoupily a do chodby zazněla svižná jazzová melodie hraná na piano, klarinet, basu a bicí s metličkami. Mísila se s tichým mumláním hlasů živé společenské konverzace. Poddůstojníci z divize lodních služeb proplouvali kolem přítomných hostí s podnosy plnými drinků a předkrmů, aby uspokojili jejich potřeby. Konal se tu uvolněný, ale důstojný večírek dokonale odpovídající jak povahám čestných hostů, tak příležitosti.

Georgiou si všimla, že většina důstojníků drží v ruce sklenku šampaňského, a tak sama cestou z nejbližšího podnosu také jednu popadla a pousmáním poděkovala číšníkovi. Otočila se a rozhlédla se po místnosti. V jednom koutě se praporčík Mary Fanová, její nová komunikační důstojnice, snažila plaše přetrpět flirtování vytáhlého hlavního inženýra, nadporučíka Saladina Johara. Na opačné straně místnosti, poblíž průzorů shlížejících na zšeřelou severní polokouli Ligotu IV, se rozvíjela jakási dobrosrdečná debata mezi nižším taktickým důstojníkem Kamranem Gantem, kormidelnicí praporčíkem Keylou Detmerovou a operační důstojnicí Belin Olivierovou. Ať už jim Gant tvrdil cokoli, obě ženy střídavě vrtěly hlavou a vybuchovaly smíchem.

Přes clonu hemžících se nižších důstojníků Georgiou zahlédla tiše hovořícího hlavního lodního lékaře doktora Antona Nambueho, který si povídal s vyšší taktickou důstojnicí poručíkem Michael Burnhamovou. Georgiou zarazilo, že se obvykle zamlklá Burnhamová – kterou Philippa považovala za svou chráněnkyni od chvíle, kdy tuto pozemšťanku vychovávanou a vzdělávanou na Vulkánu před šesti lety velvyslanec Sarek přemluvil, aby přijala důstojnickou pozici ve Hvězdné flotile – vesele baví s jejich vřelým lodním lékařem. Možná se konečně naučila, jak se trochu uvolnit, zadoufala Georgiou. Už bylo načase, aby k podobnému zázraku došlo.

Na opačném konci místnosti, co nejdál od Burnhamové, pak stál její dlouholetý profesní soupeř a věčný oponent, poručík Saru. Kelpienského vědeckého důstojníka s jeho působivou výškou – něco málo přes dva metry –, zvrásněnou lebkou a lehce dozadu prohnutým držením těla nebylo možné přehlédnout, a to ani v takto početném davu. Saru si zjevně činil nárok na pozornost obou čestných hostů večírku – prvního důstojníka, komandéra Sonnisara ch’Theloha, a druhé důstojnice, nadporučíka Itzel Garcíové. Na Andorianově tváři byly znát známky vypětí a pozornost Garcíové těkala mezi Saruovým nekonečným žvaněním o společenských banalitách a prázdnou sklenkou v ruce.

Je čas na záchrannou misi, uvědomila si Georgiou.

Cestou přes sál popadla další sklenku šampaňského a sebejistě se s grácií vetřela mezi Sarua a jeho konverzační rukojmí.

„Takže jak si jistě dokážete představit,“ vyprávěl Saru, který si dosud kapitánova příchodu nevšiml, „mé rozhodnutí aplikovat kelpienský estetický design na diplomatickou kajutu zamýšlenou pro pahkwa-thanhského velvyslance nebylo přijato s přílišným nadšením…“ Jeho historka vyzněla do ztracena, když si všiml, že jak ch’Theloh, tak Garcíová upírají pozornost jinam. Otočil se, spatřil Georgiou a mírně zkoprněl. „Kapitáne! Odpusťte, nevšiml jsem si, že jste se k nám připojila.“

„Připadalo mi to jako milosrdné gesto.“ Podala svou druhou sklenku šampaňského Garcíové. „Myslím, že byste si dala ještě jednu.“

Garcíová odložila prázdnou sklenici a s povděkem přijala další drink. „Jste pozorná, kapitáne.“ Usrkla a zeptala se: „Chystáte se pronést svou řeč?“

„Já mám pronést řeč?“ předstírala Georgiou překvapení, ale ch’Thelohovo uchechtnutí a úsměv na tváři Garcíové jasně naznačily, že jí její šarádu nespolknou. Naopak Saru měl celou dobu na tváři jen prázdný výraz, jako by se bez dovolení nebo přímého rozkazu zasmát nedokázal. „Dobře,“ přikývla Georgiou a protáhla se mezi oběma vyššími důstojníky, aby se mohla otočit zády k průzoru a oslovit celý sál. Ze stolu vedle sebe sebrala čajovou lžičku a poklepala jí o sklenku.

Jemné zvonění ztišilo většinu ruchu místnosti až na malou skupinku nižších důstojníků, kteří se smáli příliš hlasitě, aby si znamení všimli. Toto opominutí se poručík Saru rozhodl promptně napravit. Otočil se k hloučku čerstvě povýšených důstojníků, zaujal nadřazené postavení a vyštěkl: „Praporčíci! Ztichněte! Kapitán si přeje promluvit!“ Jeho příkaz uťal veselí v rohu místnosti – a náladu v celém sále zchladil na bod mrazu.

Georgiou se snažila trapnou chvilku přejít mlčením.

Nejhorší úvod ze všech.

Usmála se, aby uvolnila napětí. „Zaprvé vám všem děkuji, že jste dnes večer přišli. Určitě jste již poznali, že jsme se tu sešli, abychom se náležitě rozloučili s naším váženým prvním důstojníkem komandérem ch’Thelohem, který nás opouští, aby převzal vlastní velení na hvězdné lodi Tereshkova. A jako by zbavit mě mého důvěryhodného prvního důstojníka, který mi věrně sloužil celé čtyři roky, nebylo už tak dost bolestivé, odchází nejen on, ale i naše druhá důstojnice, nadporučík Garcíová, kterou komandér zviklal, aby zastávala funkci jeho vlastní první důstojnice.“ Pohlédla na ch’Theloha. „Sonny, byls skvělým prvním důstojníkem i dobrým přítelem. I když vidím nerada, jak nás opouštíš, jsem spokojená, že Tereshkova bude mít tak výtečného velitele.“ Otočila se ke Garcíové a pokračovala: „Itzel, za tak krátký čas jsi ušla dlouhou cestu. V šestnácti jsi opustila rodnou vesničku v Yucatánu, aby ses vydala na Akademii Hvězdné flotily. A připadá mi, jako by to bylo teprve včera, kdy jsi byla jako záložní operační důstojnice převelena na Shenzhou. Teď se stáváš první důstojnicí na jedné z nejoceňovanějších lodí ve flotile. Nemohla bych na tebe být víc hrdá.“ Pohlédla na ch’Theloha a dodala: „Na vás oba.“ Pozvedla sklenku a ostatní důstojníci v místnosti ji napodobili. „Naše ztráta je pro ně ziskem. Připojte se ke mně a popřejme kapitánu ch’Thelohovi a komandéru Garcíové spoustu let nekončícího úžasu, sotva se pustí do svého příštího skvělého společného dobrodružství. Na zdraví!“

Z davu se ozvalo burácení sborového: „Na zdraví!“ Pak se sklenice vyprázdnily, jak důstojníci Shenzhou připili na počest svých odcházejících kolegů.

Georgiou byla ráda, že má povinnost za sebou, a zaplula zpět do davu, aby si povídala a bavila se. Všimla si, že Burnhamová osaměla, a zamířila k ní. Sotva se stačila k mladé ženě protlačit, vynořil se z davu Saru a postavil se mezi ně.

„Strhující orace, kapitáne,“ pochválil ji upřímně Kelpien. „Velmi důstojné rozloučení.“

Burnhamová pozvedla jedno obočí a otočila se k Saruovi. „Vskutku. A její úspěch je o to pamětihodnější, protože následoval po vašem více než strhujícím volání do zbraně.“

Saru se propnul a obdařil Burnhamovou neskrývaným opovržením. „Co tím chcete říct?“

„Jen doufám, že mě nikdy nikdo podobným pamětihodným proslovem neobdaří.“

„Pochybuji, že si někdy podobný zasloužíte,“ zpražil ji Saru.

„To od vás ráda slyším, Saru.“

Saruovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že byl během několika sekund uražen hned dvakrát. Sevřel pěsti a roztřásl se jako přecitlivělý ratlík. Georgiou využila jeho nervozity jako znamení, že by nebylo špatné oddělit jej od Burnhamové, než stihnou ztropit další ze svých nechvalně proslulých scén uprostřed jinak příjemného rozlučkového večírku.

Chytla Michael jemně za paži a odvedla ji k východu.

„Pojďte se mnou, poručíku, prosím. Musíme si o něčem promluvit.“

„Samozřejmě, kapitáne.“ Burnhamová střelila pohledem přes rameno na svého rivala a dopřála si poslední slovo: „Buďte ve střehu, Saru. Myslím, že některý z hostů krade příbory.“

Georgiou si uvědomovala, že posměšné chování vůči Saruovi by si mohla dle vojenského řádu Hvězdné flotily vyložit jako „chování nehodné důstojníka“, ale podobně by pak musela chápat i vlastní pousmání nad Saruovým nespokojeným mračením, které obě ženy pronásledovalo přes celý sál, zatímco prchaly před oslavou do prázdné chodby.

Jednou z nejtěžších lekcí, kterou Michael Burnhamová musela během svého dlouholetého vzdělávání na Vulkánu zvládnout, bylo naučit se udržet na uzdě touhu po okamžitém ukojení zvědavosti. Kdykoli se setkala s novou otázkou či výzvou, prahla po bezprostředním odhalení pravdy.

Stálo ji čas a úsilí naučit se, že za určitých okolností je moudřejší a produktivnější zachovat trpělivost a dovolit faktům, aby se ve správném okamžiku odhalila sama.

Tato těžce nabytá moudrost jí svazovala myšlenky, zatímco ji kapitán Georgiou vedla z důstojnické jídelny a pak dál zahnutou chodbou Shenzhou. Kapitán ji vyzvala, ať ji následuje, téměř okamžitě po verbální rozmíšce s poručíkem Saruem. Měl se snad jejich rozhovor týkat onoho incidentu?

Dnešní večer nebyl první, kdy se Burnhamová se Saruem dostali do slovní potyčky. Na druhou stranu ji několik kolegů již dříve upozorňovalo, že při různých příležitostech často překračuje dekorum, jaké se od důstojníků Flotily očekává. Někteří její nedostatek taktu přisuzovali skutečnosti, že nestudovala na Akademii Hvězdné flotily, nýbrž svou hodnost získala po absolvování Vulkánské vědecké akademie. Burnhamová skutečně většinu svého života strávila mezi Vulkánci. V důsledku toho jí pozemská kultura a zvyky připadaly cizí – to byla společenská překážka, kterou jí posledních šest let pomáhala kapitán Georgiou překonávat. Byť ne vždy úplně úspěšně, musela si Michael sama přiznat.

Když došly k přídi lodi, Georgiou se zastavila před širokým průzorem. Kapitán stála v pohovu s rukama založenýma za zády a shlížela dolů na Ligot IV. „Za necelých devadesát minut se k nám na orbitě připojí Tereshkova a ch’Theloh a Garcíová se na ni přenesou, aby se ujali svých nových velitelských pozic. A to znamená, že se i já budu muset rozhodnout.“

„O čem, kapitáne?“

„O něčem poměrně důležitém.“ Georgiou si ji úkosem prohlížela. „Příroda nemá ráda vakuum. A očividně je nemá rádo ani velení Flotily.“ Nesměle se usmála.

„Admirál Anderson vás s okamžitou platností jmenoval dočasnou první důstojnicí Shenzhou.“

Burnhamová nad kapitánovými slovy zapřemýšlela.

„Dočasnou první důstojnicí? Mám si to vykládat tak, že mé povýšení má omezenou platnost?“

„To nemusí,“ opáčila kapitán. „Řekla bych spíš, že ta pozice… má podmínku.“

Pro Georgiou nebyly vyhýbavé odpovědi typické. Burnhamová zůstávala ve střehu. „Smím se zeptat, na jakých faktorech ona podmínka závisí?“

„To záleží čistě na mně. Ačkoli hádám, že prvním kritériem, které bych mohla zvážit, by mělo být, zda vůbec tu práci vykonávat chcete.“

Proč se mě na to vůbec ptá? Burnhamová se zamyslela nad šesti lety, během nichž pod kapitánem sloužila, nad řadou krizí, kterým musely čelit, a trpělivou moudrostí, kterou do ní kapitán vkládala. Její mentorství navázalo tam, kde Sarekovo končilo, a v mnoha ohledech se ukázalo jako o dost náročnější. Copak o mně stále pochybuje?

Nechtěla, aby to znělo příliš dychtivě ani odmítavě, a tak se zajímala dál.

„Proč se domníváte, že bych nechtěla být vaší první důstojnicí?“

Georgiou se zamyslela a lehce přitom svraštila obočí.

„Abych byla upřímná, Michael, nikdy jste mi nepřipadala příliš ambiciózní. Tím neříkám, že byste nevynikala v kterékoli roli, již jsem vám svěřila, ale každé povýšení, kterého jste od vašeho příchodu na palubu dosáhla, bylo důsledkem doporučení – buď mého, nebo ze strany komandéra ch’Theloha.“

„Domníváte se, že jste udělala chybu, když jste mě povýšila?“

„Vůbec ne. Jen podotýkám, že sama jste o povýšení nikdy nepožádala. Nikdy jste netoužila po kariérním postupu, po kterém bezostyšně prahnou vaši kolegové.“

Burnhamová přikývla. „Pravda.“

Navzdory letům, která Burnhamová na palubě Shenzhou strávila, se v posádce tvořené převážně emocionálními pozemšťany stále cítila cizí. Unavená neustálým vyčleňováním zvážila i možnost přeložení na hvězdnou loď Intrepid, jejíž posádka byla momentálně čistě vulkánská. Tato varianta se však obrátila proti ní. Velitel Intrepidu jí dal jasně najevo, že by na palubě vítána nebyla bez ohledu na to, nakolik se „kulturně“ identifikuje jako Vulkánka. Nevítaná mezi lidmi, kterým rozuměla, byla odsouzena sloužit ve vyhnanství mezi těmi, kteří nikdy nebudou rozumět jí.

Georgiou pokračovala: „Takže mým obavám rozumíte? První důstojník je odpovědný za víc než jen řízení lodi a její posádky. Má na starosti morálku mezi jejími členy a musí být připraven převzít velení, pokud by se kapitánovi něco přihodilo. Nejde o pozici, která by se přijímala snadno.“ Kapitánovu tvář zahalily obavy jako stín. „Na druhou stranu se také říká, že každý, kdo po té pozici bez ostychu prahne, velmi pravděpodobně nebude ideálním člověkem, jemuž ji lze svěřit.“

Podtext v kapitánových slovech byl Burnhamové očividně jasný. „Technicky vzato má poručík Saru dostatek zkušeností, kapitáne. Navíc na rozdíl ode mě vystudoval Akademii Hvězdné flotily.“

„A přesto,“ kontrovala Georgiou, „navrhl admirál Anderson na tuto pozici vás.“

„Řekl vám proč?“

„Nepřísluší mi zpochybňovat admirálova rozhodnutí.“ Kapitán pohlédla Michael do tváře. „Mým úkolem je rozhodnout, zda vám nová pozice sedne. Pokud ano, bude vaší natrvalo. Pokud ne…“ Lítostivě se zamračila.

„Budete muset své špičkování s panem Saruem omezit.“ Zodpovídat se Saruovi jako prvnímu důstojníkovi by se jí nijak výrazně nezamlouvalo, dokonce začínala na náhlou změnu okolností pohlížet jako na výhodnou příležitost. Zadívala se na kapitána.

„Nezklamu vás.“

„Na to se spoléhám.“ Georgiou napřáhla ruku a na znamení povzbuzení stiskla Burnhamové rameno. „Tak ať vám to vydrží – jedničko.“ Pustila Burnhamovou, poodstoupila a urovnala si přední část tuniky. „Teď, pokud mě omluvíte…“ Otočila se a zamířila tam, odkud přišly.

„Musím si tento rozhovor zopakovat i s mým novopečeným druhým důstojníkem, tentokrát však v mnohem ponurejší podobě.“

Když se poručík Saru omluvil, aby odešel, rozlučkový večírek byl stále v plném proudu. Když kráčel přes sál, nikdo ho nezastavil. Nikdo na něj nevolal ani se ho nesnažil vtáhnout do některého z uzavřených konverzujících kroužků. Saruovi kolegové jeho odchod jednoduše ignorovali.

Rozhodnutí opustit večírek nebylo pro Sarua nijak náročné. Poté, co kapitán s Burnhamovou zmizely na chodbě, pochopil, že je načase jít. Jakožto příslušník druhu, který býval v přirozeném prostředí kořistí, se Saru dříve domníval, že velká shromáždění by na něj mohla mít uklidňující účinky, jelikož mu připomínala skupinky Kelpienů shlukující se za účelem společné obrany. Ve společnosti se však příliš často ocital na okraji veškerého dění a kelpienské pudy ho nabádaly, že právě z okrajů hejna si predátoři loví nejslabší jedince.

Tolik k pokusům o socializaci s lovci, dumal cestou do své kajuty. Samozřejmě ne všichni jeho kolegové se chovali jako nadřazení predátoři, přesto u posádky tento rys dominoval. O to víc si cenil několika čestných výjimek, které na palubě Shenzhou potkal: aury poklidu obklopující každý čin doktora Nambueho či jemný přístup operační důstojnice Belin Olivierové – který byl podle Sarua důsledkem pozemšťančiny výhradně vegetariánské stravy.

A pak tu byla Burnhamová.

Stala se pro Sarua záhadou. Narodila se jako pozemšťanka, ale po většinu života ji vychovávali Vulkánci; podobně jako většina Vulkánců i ona byla vegetariánkou a upřednostňovala mentální disciplínu a nenásilné chování. Byla osobou, u které by očekával, že se v její přítomnosti bude cítit uvolněně. Namísto toho se mu stala trnem v oku hned onoho dne, kdy se ocitla na palubě s čerstvou hodností praporčíka, bezpečně krytá kapitánovými křídly. Celé roky mu šlapala na paty, doháněla ho v získaných hodnostech a udolávala ho chladnou logikou a bezcitnou racionalitou.

Před necelým rokem získala stejnou hodnost jako on. Utěšoval se představou, že i přesto je jako velitel vědeckého oddělení lodi v rámci posloupnosti velení stále nad ní. Pak byla však Burnhamová povýšena na vyššího taktického důstojníka. Samozřejmě jí gratuloval, protože tak se to slušelo. Ale uznat ji jako sobě rovnou ho vnitřně drásalo.

Nyní však ve vzduchu cítil změnu a věděl, že se blíží špatné zprávy. Za ušima se mu napřímily výčnělky citlivé na ohrožení, které vycítily elektrizující nádech bezprostředního nebezpečí.

Byl to dar – či spíš prokletí –, díky němuž jeho druh dokázal vycítit hrozbu. V jeho přirozeném prostředí by jej podobný silný nárůst obav donutil utéct do bezpečí; ukrýt se, protože predátoři vyrazili na lov. Ale tady, v relativním bezpečí Shenzhou, jej instinkt varoval před profesní, nikoli existenciální hrozbou. Zvedl ruku a jemně na citlivá rozvětvená vlákénka přitlačil, dokud se nezatáhla.

Nezbývalo mu teď nic než očekávat smrtící úder. Seděl osaměle u stolu pod šikmým průzorem v obývacím pokoji své kajuty. Na stole stála trojpatrová šachovnice. Přemítal o všech těch letech, která strávil zlepšováním se v herní taktice, nejprve na Akademii a pak i během svého důstojnického života. O čase stráveném učením se rozdílu mezi strategií a taktikou; o všem úsilí, které vynaložil, aby pochopil ohromně komplexní hru, jež byla metaforou války. Teď to byla jen sbírka figurek rozestavěných na dvoubarevných deskách spojených zahnutým stojanem. Zbytečné rozptýlení.

Ozval se zvonek u dveří. Tušil, kdo to může být. Saru zhluboka vzdychl a pak zvolal: „Dále.“ Dveře se odsunuly a vstoupila kapitán Georgiou.

„Večírek se vám nelíbil?“

Nedokázal se jí podívat do očí. „Neměl jsem důvod zůstávat.“

Kapitán popošla blíž k němu a dveře se za ní zavřely. Posadila se ke stolu na protější židli a pokývla hlavou k šachům.

„Kdo je vaším protihráčem?“

„Na tom už nesejde. Vítěz je jasný.“ Georgiou sledovala rozložení figurek na desce.

„Možná ne. Jak to vidím já, je tahle hra sotva v polovině. Je tu řada mož…“

„Kapitáne, prosím.“ Saru byl příliš unavený, aby strpěl jednu z kapitánových vyhlášených odboček od tématu. „Oba víme, proč jste tady.“

Snažila se udržet si stoický postoj. „Víme?“

„Burnhamová bude povýšena dřív než já.“

Pravda vyslovená nahlas vyloudila na tváři Georgiou kyselou grimasu. „Ano.“

„Navzdory mým zkušenostem. A mému velitelskému studiu na Akademii.“

Nyní to byla kapitán, kdo se vyhnul očnímu kontaktu. „Ano.“

Hrdlo Saruovi zaplavila žluč a svaly se mu napjaly. Každá jeho část chtěla utéct, skrýt se. Ale nebylo kam, lepší místo než to, kde se právě nacházel, neexistovalo – a tak mu pravda přinášela jen větší úzkost. „Můžu se zeptat proč?“

„Upřímně nevím, co vám říct. Rozhodnutí přišlo od admirála Andersona.“

„Opravdu?“ Vstal ze židle; jeho roztrpčení a raněná pýcha se z něj vyvalily jako záplava z prasklé přehrady.

„Nepochybně v tom měl prsty velvyslanec Sarek.“

Jeho obvinění vyvolalo v kapitánovi hněv. „Pokud nemáte důkaz, doporučuji vám nechat si své názory pro sebe, pane Saru.“

„Jak jinak by to mohlo být? Jiné vysvětlení nedává smysl.“ Začal se procházet, cítil se jako v kleci. „Projděte si mou složku a pak její! Má způsobilost je příkladná!“

„To také udělali,“ přisvědčila Georgiou.

„Její je prolezlá napomenutími. Střety s nadřízenými důstojníky, s jinými poručíky…“

„Ale je v ní i spousta úspěchů,“ oponovala kapitán.

„Intuitivního myšlení. Odvážného jednání. Admirál jistě vzal v úvahu i je.“

Saru přestal pochodovat. „Měla jste v rozhodování své slovo?“

„Musím rozhodnout, zda půjde o trvalý stav. Prozatím je dočasnou první důstojnicí.“

Nedokázal tomu uvěřit. „První důstojnicí! Myslíte si, že se na tu pozici hodí?“

„Myslím.“

„Proč?“

Georgiou pečlivě zvážila svou odpověď. „Domnívám se, že má předpoklady stát se skvělou velitelkou. Má nejen technické dovednosti, ale i skvělou intuici, nehledě na sebedůvěru.“

„A mně podle vás tyto vlastnosti chybí?“

„Ale vůbec ne, Saru. Ale někdy jsou podobná rozhodnutí nezbytně subjektivní.“

Zavrtěl hlavou. „Není to fér. Když započtu i léta strávená na Akademii, sloužím už ve Flotile téměř dvakrát déle než ona.“

„To je fakt. Ale podle mě se příliš soustřeďujete na negativa.“

„Měl bych v tom snad vidět něco pozitivního?“

Kapitán vstala. „Také vás povýšili. Na dočasného druhého důstojníka.“

Ztuhl a snažil se neprotočit znechuceně oči.

„Nezlobte se, kapitáne, ale pro mě je to jen cena útěchy.“

Nasadila smířlivý tón.

„Chápu vaše zklamání, Saru. Sama jsem mu kdysi musela čelit a vím, že jej nebude snadné přijmout.“ Přistoupila blíž. „Ale mohla bych vám dát jednu radu, jako kapitán?“

Saru se pokusil uklidnit, jak nejlépe dokázal. „Samozřejmě.“

„Nikdo z nás nedokáže ovládnout svůj osud, ani činy ostatních. Jedinou věcí, kterou ovlivnit dokážeme je, jak se rozhodneme reagovat. A přesně to od vás teď žádám, Saru. Dokud jste sám, v soukromí své kajuty, zůstaňte tu, jak dlouho budete potřebovat, a najděte konstruktivní způsob, jak se zbavit hněvu a zklamání.“ Její klidné vystupování se najednou proměnilo v ráznější. „Ale neberte z nich ani kousíček do služby. Vyjádřila jsem se jasně?“

Vyděšeně sklonil bradu a zadíval se na vlastní nohy.

„Dokonale, kapitáne.“

„Tak dobře.“ Prošla kolem něj a zamířila ke dveřím.

„Dobrou noc, poručíku.“

Stál tam jako socha, nevzhlédl, dokud neuslyšel, že odešla a dveře se zavřely.

Její slova mu kvasila v mysli a pohrůžka se mu svíjela v žaludcích. Nic z toho, co řekla, nebyla lež, ale nic z toho mu také nepřinášelo útěchu. Kapitánku Georgiou hluboce respektoval, cítil k ní téměř zbožnou úctu. Snad proto jej její neustálá pozornost věnovaná Burnhamové tolik štvala. Přestože Burnhamová byla zřejmě nejchytřejší důstojnicí, jakou kdy Saru potkal, zdálo se, že neustále potřebuje, aby jí kapitán věnovala pozornost – a to do té míry, až Georgiou neměla ani chvíli nazbyt věnovat se Saruovi.

Chtěl jsem, aby mi kapitán opětovala jen pouhý zlomek obdivu, který jsem já po celá léta věnoval jí. Vracet se k zapadlým vzpomínkám mu připadalo jako chodit po rozbitém skle. Kdyby jen byla mou mentorkou stejně, jako protežovala Burnhamovou…

Saru se otočil ke stolu a jedním máchnutím paží rozházel šachy po kajutě.

Křehká křivka, která spojovala všechny tři plošiny, se rozlomila na dva kusy, sotva narazila na zeď, a figurky se rozkutálely po podlaze. Sledoval, jak se věž od stěny odrazila a zakutálela se pod gauč; střelec narazil na roh zárubně a zmizel v záchodu.

Saru stál sám nad škodou, kterou způsobil, a dospěl k pochmurnému závěru: Má kajuta je jeden velký chaos a já se pořád cítím hrozně. Sklíčený a s pocitem, že se snad zbláznil, se dal do uklízení nepořádku, který sám napáchal.

3

Bowena, Omalu a Čandru vedli dva ozbrojení strážci v nažehlených uniformách a guvernérčin asistent oblečený do zmačkaného obleku šedivou chodbou administrativního střediska. Stejně jako celá kolonie na Sirse III bylo i sídlo ústředí koloniální vlády pouhých několik let staré. Za tu dobu se zatím nikdo nerozhodl je vyzdobit; jedinými okrasami na stěnách tak byly standardní symboly označující čísla podlaží a funkce jednotlivých místností.

Bowenovi budova připomínala vězení.

Asistent otevřel dveře zasedacího sálu a vstoupil. Uvedl trojici dovnitř. „Prosím, posaďte se. Paní guvernérka Kolova bude za okamžik u vás.“

„Děkujeme,“ řekl Bowen. Zavedl své kolegy do konferenčního sálu. Asistent za nimi zavřel dveře, Bowen na chvíli zbystřil sluch, zda neuslyší zamykání, ale žádné se neozvalo.

Většinu místnosti zabíral prostý obdélníkový stůl. Kolem něj stálo dvanáct na pohled nepohodlných židlí, pět po každé z delších stran a jedna vždy na každém konci. Přes celou protější zeď se táhla okna shlížející na Novou Astanu, hlavní město kolonie na Sirse III. Jako většina vyprojektovaných koloniálních měst soustředila vládní budovy kolem svého centra, z něhož se do všech stran jako paprsky rozbíhaly hlavní spojovací cesty. Většinu staveb stojících nad sítí užitkových a technických tunelů tvořily montované jednotky, které sem byly dopraveny po částech a narychlo sestaveny až na místě. Nepůsobily obzvlášť esteticky, praktické však byly dost. Omalu si místnost prohlížela nejprve podezřívavě, pak naštvaně. „Mohli nám přinést aspoň trochu vody.“

„To by jim na nás muselo záležet,“ odvětil Čandra. Omalu přešla k Bowenovi a stoupla si s ním k oknům. „Pořád si myslím, že vydat se sem byla chyba.“ Mluvila potichu, jako by se bála, že je odposlouchávají.

„Nejprve jsme měli jít za vedením společnosti, ne na úřad guvernérky.“

„Opravdu?“ Bowen se sám sebe ptal, jestli se Omalu nad jejich současnou patálií zamyslela. „Myslíš, že by bylo lepší stoupnout si tváří v tvář společnosti? Díky, nechci.“

Čandra se posadil na židli za jejich zády. „A co si myslíš, že pro nás Kolova udělá?“

„Pokud ji budeme mít na své straně,“ vysvětloval Bowen, „získáme oficiální protokol, že se plošina zřítila zásahem vyšší moci. To nás ochrání před obviněním z nedbalosti a zabrání společnosti, aby nám anulovala smlouvy.“

„Myslím, že je jedno, kdo společnosti podá hlášení,“ podotkl Čandra. „Jakmile zjistí, že jsme přišli o plošinu, ocitneme se na černé listině tak jako tak.“

„Ne, pokud Kolova podpoří naši verzi,“ opáčil Bowen. „Jen musíme…“ Jeho slova přerušilo otevírání dveří, jimiž do místnosti vešla guvernérka se svým doprovodem.

Guvernérka Gretchen Kolova byla sošná žena. Platinové vlasy měla vzadu na temeni vyčesané do drdolu a výraz tváře stejně ostrý jako pohled. Kráčela hrdými kroky a posadila se do čela stolu. Bezpečnostní jednotka se rozmístila po sále, zatímco doprovod se usadil na ostatní židle u stolu – Bowen a jeho kolegové to pochopili jako pobídku se také posadit.

„Pane Bowene,“ oslovila je guvernérka. „Slečno Omalu. Pane Čandro. Děkuji, že jste na mě počkali.“ Pokynula staršímu, plešatícímu muži po své pravici. „Tohle je ředitel mé kanceláře Tudžiró Išii.“ Nato lehce mávla na mladšího muže sedícího naproti Išiiovi: „A můj vědecký poradce Hámid Medina.“ Kolova sepjala ruce, naklonila se dopředu a upřela na Bowena zkoumavý pohled.

„Pokud byste byl tak laskav, pane Bowene, a znovu nám pověděl, co se na vaší plošině přihodilo.“

„Krátce po čtvrté dnes ráno náš vrták narazil na něco skrytého pod mořským dnem.“

Přerušil ho Medina:

„Bylo to na místě, na němž jste minulé jaro získali povolení těžit?“

„Ano,“ přikývl Bowen, dychtivý pokračovat ve vyprávění. „Náš vrták se zasekl, a tak jsme zahájili pokusy o nouzové vytažení. Ale než jsme ho stačili vysunout zpět, něco…“ Zarazila ho nereálnost celé události, jako by si poprvé za celou dobu uvědomil, že když ji nahlas popíše, bude znít naprosto neskutečně. „Něco se vynořilo ze dna pod námi.“

Při Bowenových slovech se zbylí úředníci zatvářili pochybovačně. Išii se obrátil na Omalu a Čandru: „Jste oba ochotni výklad situace potvrdit?“

„Přesně tak se to stalo,“ přisvědčila Omalu nečekaně defenzivně.

Čandra Išiiovi neodpověděl. Namísto toho promluvil k Bowenovi: „Je to bouda.“

Teprve tehdy si Bowen všiml, že nálada v místnosti je nepřátelštější, než očekával. „Já se jen snažím…“

„Pane Bowene,“ přerušil ho Medina, „kdy Arcadia Explorer naposledy prošla bezpečnostní prověrkou?“

To si snad dělají srandu. „Vy se to snažíte hodit na nás? Poslechněte si, co říkáme: něco velkého, podobného obřímu brouku nebo ještěrovi, se vynořilo ze dna a protlačilo náš vrták skrz svrchní konstrukci…“

„Pravdou ale je,“ nedal se zviklat Medina, „že vaše plošina měla už před třemi měsíci projít rutinní bezpečnostní inspekcí, je to tak, pane Bowene?“

Pokoušeli se to hodit na někoho jiného. Bowen se toho účastnit nehodlal. „Nechovejte se, jako by to bylo něco neobvyklého. To vaši lidé plánují inspekce, ne naši.“ A k Išiiovi dodal: „A nejednalo se o mechanickou závadu. Říkám vám, že něco naši plošinu zničilo, a ať už to bylo cokoli, bylo to ohromně velké. Minimálně dva kilometry dlouhé. Chápete?“

Išiu ani Medinu očividně nepřesvědčil.

Ředitel guvernérčiny kanceláře si povzdychl. „Podívejte se na to z našeho hlediska. Vaše plošina se zřítila přibližně před deseti hodinami a zahynulo na ní téměř devět set lidí. Nemůžeme najít nouzové datové jádro a neexistuje žádný vizuální záznam té události.“ Pokrčil rameny a zvedl ruce, jako by naznačoval, že je zcela bezmocný. „Kdybyste byl na našem místě, co byste si o tom myslel.“

Odpověděl mu Čandra: „Myslel bych si, že supertěžká betonová plošina o hmotnosti průměrné vesmírné lodi se nezřítí a nepotopí kvůli poruše vrtáku.“ Zadíval se na Medinu, který na něj upřeně hleděl. „Přemýšlejte logicky. Na plošiny, jako byla Arcadia Explorer, se sesunuly i celé ledovce, a nepohnuly se ani o píď. Dokázala by ustát i zemětřesení. Neselhalo nám vybavení. Něco do nás narazilo – a kdybych byl vámi, hnul bych rychle zadkem, abych zjistil, co to bylo.“

Išii se naježil. „Vy nám vyhrožujete, pane Čandro?“

Ozval se Bowen: „Ne. Kdybychom vám vyhrožovali, vynesli bychom na světlo mnohem citlivější téma a připomněli vám, že pokud se pokusíte na nás hodit odpovědnost za zničení plošiny, datový soubor s jistou nepříjemnou pravdou bude poslán přímo Radě Federace.“ Kolova, Išii a Medina se jako jeden napjatě odtáhli od stolu, čímž naznačili, že plně chápou, o čem je řeč.

Funguje to líp než česnek na upíry, pomyslel si Bowen škodolibě.

„Myslím, že nejlepší by bylo,“ prohlásil Išii opatrně, „kdybychom si v tuto chvíli dali všichni záležet, abychom neřekli nic, co by rozdmýchalo tento…“

Budovou otřásla vzdálená exploze a okna za Bowenem se zachvěla. On i všichni ostatní se k nim otoči li a spatřili malý létající stroj připomínající prapodivný hmyz, jak prolétává nad předměstím Nové Astany. Uprostřed hlavního města, nedaleko administrativního střediska, stoupaly z budovy, která byla právě zasažena, kouř a plameny – a drobné cizí plavidlo se chystalo k dalšímu průletu.

Kolova zírala na rychle letícího útočníka.

„Co je to?“

„Pokud bych směla hádat,“ poznamenala Omalu, „řekla bych, že to poslala tatáž věc, která potopila naši plošinu.“

Jeden ze strážců Kolové si přitiskl prst k uchu, pak přispěchal ke guvernérce a něco jí pošeptal. Chvíli naslouchala a rozhodla:

„Sestřelte to.“ Když poodstoupil, aby rozkaz předal dál, Kolova oslovila ostatní v sále: „Je to dron. Na palubě nikdo není.“

Venku se dron kolem nich prohnal v podobě šedozelené šmouhy a zanechával za sebou ohnivou palebnou stopu. Administrativní středisko se otřáslo a světla na stropě problikla a zhasla.

Jedna ze strážkyň zvolala: „Centrum bylo zasaženo, jsme bez proudu.“ Přiskočila ke Kolové. „Paní guvernérko, musíme vás ihned odvést do krytu.“

„Dobře.“ Ukázala na Bowena, Omalu a Čandru.

„Vezměte je s sebou.“

Agentka přikývla. „Jistě, madam.“ Zvýšila hlas a pobídla ostatní lidi v místnosti, aby si pospíšili. „Všichni ven! Půjdeme chodbou a doleva, pak po schodišti B o šest pater níž. Pohyb, lidi!“

Představitelé kolonie, společně s přeživšími z plošiny, se seřadili do zástupu po jednom a vyrazili ven ze zasedacího sálu. Následovali guvernérčinu bezpečnostní jednotku chodbou ke schodišti. Když mířili po točitých schodech na nejnižší podlaží, Bowen oslovil Kolovou:

„Děkujeme, že jste nás tam nenechali.“

„Neděkujte mi,“ opáčila. „Nedělám to z dobroty srdce. Potřebuju vás naživu, dokud nezjistíme, co ta věc k čertu je – a čím jste ji tak naštvali.“

Čandra měl pravdu, pomyslel si Bowen ustaraně. Tak či tak to svedou na nás.

Do háje, ta věc je zatraceně rychlá. Za patnáct let, během nichž Mikki Bolanderová létala se stíhačkami pro koloniální civilní stráž, nikdy nespatřila nic podobného nepřátelskému dronu, svištícímu si to Novou Astanou. Bezpilotní plavidlo se naklánělo a otáčelo způsobem, jaký by nedokázala napodobit ani s dopomocí inerciálních tlumičů. Pokaždé, když na něj začala mířit, dron náhle změnil kurz a vyhnul se zaměřovači stíhačky.

Jediným stisknutím tlačítka po straně přilby aktivovala vysílač. „Všem stíhačkám, tady je velitelka vzdušné Hlídky. Dokáže někdo tu věc zaměřit?“

Za průzorem se město měnilo v rozmazanou šmouhu a horizont se převrátil – pronásledovala dron po spirále vzhůru, aby se během sekundy vrhla opět k zemi.

„Velitelko, tady je Hlídka tři. Téměř jsem ho zaměřil, ale pak mi unikl.“

„Tady je Hlídka dvě. Nevidím vás, velitelko.“

„Jsme v mracích, Hlídko dvě.“ Bolanderová se upřeně zahleděla na přístroje. Snažit se navádět letoun během náklonu v mracích pouhýma očima bylo i pro nejzkušenější nebeské jezdce cestou ke zkáze. Odtud dron zaměřit nemohla. „Vracíme se ve směru tři osm na čtyři – nad vámi na deseti hodinách.“

Dron se ostře stočil dolů, nato se z mraků vynořila stíhačka Bolanderové a mířila přímo k povrchu planety. Hlídky dva a tři se ze všech sil snažily cizí plavid lo sestřelit a dron obklopila bouře nabité plazmy. Hbitý vražedný stroj připomínající brouka však ohnivým peklem bez obtíží prolétl a po balistické dráze provedl ladnou otočku. Pak se ve vzduchu zastavil a rozcupoval

Hlídku dvě přívalem modrobílých energetických pulzů.

„Hlídka dvě sestřelena,“ hlásila Bolanderová komukoli, kdo na velitelství Hlídky honičku sledoval a zaznamenával. „Hlídko tři, ostře nalevo a…“ Sledovala, jak dron jedinou rychlou palbou rozmetal na prach i jejího druhého souputníka.

Čas jako by se zpomalil, zatímco Bolanderová, ochromená žalem a strachem sledovala, jak dvě změti kouřících trosek klesají ve spirále k zemi a vybuchují na okraji města.

„Velitelství… Hlídka tři sestřelena.“

Jae Barnesové, koordinátorce řízení letu, se hlas třásl neskrývanou panikou. „Stáhněte se, velitelko. Vypouštíme Hlídku čtyři a pět. Dorazí k vám za tři minuty.“

Bolanderová dostihla dron další otočkou a v mžiku si spočítala, co bude jeho dalším cílem, vzdáleným pouhých pár sekund. „Nemám tři minuty. A další dvě stíhačky mi nijak nepomůžou. Nařiď čtyřce a pětce, ať se stáhnou.“

„O tom ty nerozhoduješ, Mikki.“

„K čertu s tebou, Jae. Já tu věc sejmu, nebo při tom zhebnu. Ale ty udrž Ling a Sogobu na zemi. Velitel Hlídky konec.“

Jediné, co od Jae zaslechla, než vypnula vysílačku, bylo: „Sakra, Mikki, neděl…“ Věděla, co by následovalo, ale neměla na diskuze čas.

Dron se chystal k dalšímu průletu nad centrem Nové Astany.

Budu se mu muset kouknout přímo do očí, uvědomila si Bolanderová. Taktický systém stíhačky tvořila děla pálící nabitou plazmu se zaměřováním ovládaným počítačem. K jakémukoli jinému způsobu boje nebyla stíhačka určena.

O několik set metrů pod Bolanderovou a pár kilometrů východo-severovýchodně zaujal dron útočné postavení a naplno zrychlil. Bolanderová co nejpřesněji odhadla vhodný čas k úderu – a rozlétla se na plný plyn přímo dolů.

Zrychlení ji zatlačilo do sedadla. Cítila, jak se jí z přetížení mlží před očima, ale ústup si nemohla dovolit. Kdyby zaváhala… kdyby uhnula… minula by.

A to nehodlala. Selhání si nepřipouštěla.

Při zrychlení šesti g dokázala sotva dýchat. Při osmi se o to přestala pokoušet. Na deseti si byla jistá, že jí oči puknou přímo v lebce a kostra se jí rozpadne na prach. Pak se před ní na pouhý zlomek sekundy zjevil dron.

Byl tak blízko, že kdyby mohla natáhnout ruku, dotkla by se ho.

Taranování!

Vítězství měla na dosah…

Pak proti ní vytryskla záplava modré a Mikki pocítila, jak se svět bortí na kousíčky a odhaluje jí prázdnotu rozprostírající se mezi částicemi jsoucna, obří entropickou nicotu, která se skrývá za křehkým závojem časoprostoru. Během onoho chvilkového záblesku poznala, že selhala – věděla však, že dodržela slib, který ani konečná temnota nedokázala zvrátit.

Byla to katastrofa. Ze zpustošených ulic Nové Astany stoupaly spirály kouře a guvernérka Gretchen Kolova pocítila silnou nevolnost. Sledovala, jak cizí dron znovu prolétá nad hlavním městem. To drobné plavidlo bylo očividně neporazitelné. Musí existovat způsob, jak je zastavit, ale žádná z obranných sil, které měla kolonie k dispozici, nebyla schopná se mu vyrovnat – a hmyzovitý vraždící stroj tak mohl páchat další škody. Ostře pohlédla na šéfa své kanceláře. „Ksakru, Tudžiró, musí existovat něco, co můžeme udělat.“ Společně s hrůzou hleděli na řadu obrazovek, které pokrývaly celou jednu stěnu nouzového krytu. „Jak to sestřelíme?“

Išii potřásl hlavou. „To kdybych věděl, paní guvernérko.“

Medina opustil hlouček na opačné straně operační místnosti a vrátil se k Išiimu a Kolové. „Paní guvernérko, potvrdili jsme přinejmenším část výpovědi pana Bowena. Na souřadnicích, na kterých byla registrována Arcadia Explorer, se nachází nějaký druh cizího bitevníku.“ Kolova se na novinky upnula, jako by jí mohly nabídnout záchranu. „Co mi o tom stroji můžete říct dál, Hamide?“

„Je poměrně rozměrný,“ pokračoval Medina. „Na délku má až několik kilometrů. A tvarem připomíná dron, který poletuje nad městem; vypadá to, že je jeho odloučeným plavidlem. Stále ale netušíme, jestli se v bitevníku skrývá i posádka.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Star Trek: Discovery – Nejtěžší chvíle.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.